זרח בחשך אור / לעשרה בטבת
"זָרַח בַּחֹשֶׁךְ אוֹר, לַיְשָׁרִים חַנּוּן וְרַחוּם וְצַדִּיק" וכתב בקהלת "וְהַכְּסִיל בַּחֹשֶׁךְ הוֹלֵךְ", 
ואמר האדמו"ר זצ"ל שעניין זה יבואר על פי הפסוקים "מֶלֶךְ בְּמִשְׁפָּט, יַעֲמִיד אָרֶץ", ומהפסוק "וְהָאֱלֹהִים עָשָׂה, שֶׁיִּרְאוּ מִלְּפָנָיו". 

כי השי"ת שולח לפעמים על האדם או על האומה איזה חשכות וצער רח"ל, כדי להזכירם לשוב לפניו. והוא כמאמר הגמרא "אם רואה אדם שיסורין באים עליו, יפשפש במעשיו", ועל כן, כאשר בא על איש ישר איזה צער רח"ל, תיכף ומיד הוא מרגיש כי הלא דבר הוא "ולא עביד קב"ה דינא בלא דינא", ותיכף ומיד שב בתשובה שלמה מעומק הלב, ומבקש מהשי"ת שימחל לו על כל עוונותיו ויסיר מעליו שבטו.

והרי השי"ת "חפץ בהצדקו" ומשיב מעליו אפו ורפא לו, ונמצא כי החשכות אשר נשלח עליו גרמה לזריחת אור גדול, וזה הפירוש "זָרַח בַּחֹשֶׁךְ אוֹר, לַיְשָׁרִים", שע"י החושך שהיה בו ממנו בא האור. 

אבל לרשעים, כשבא עליהם ייסורים אינם שמים על ליבם מה זה ועל מה זה, ואינם שבים מרעתם רק צועקים וכואבים מהייסורים וממילא, הייסורים אינם בדלים מהם והולכים ומתנוולים בייסוריהם ובצערם כל ימיהם. והוא כנאמר בפסוק "וְהַכְּסִיל בַּחֹשֶׁךְ הוֹלֵךְ" כאשר בא עליו החשכות הולך בה כל ימיו ע"י שלא שם לבו לשוב בתשובה לשי"ת.

ועל כן, צריך האדם להתיישב ולעיין תמיד בכל ענייניו, שלפעמים בא לאדם הרהור תשובה כשמזכירים אותו בבי"ד של מעלה, ובאם לא שב מרעתו מזכירים אותו ע"י צער וייסורים, ועל כן יראה האדם תיכף ומיד לעסוק בתורה ובמעשים טובים ובתשובה ושלא להיות כסיל הולך ללכת כל ימיו בחשכה רק יראה טוב ושב ורפא לו. 

והנה בעשרה בטבת בו סמך מלך בבל על ירושלים, אמר הנביא " וַיְהִי דְבַר-יְהוָה אֵלַי בַּשָּׁנָה הַתְּשִׁיעִית, בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי, בֶּעָשׂוֹר לַחֹדֶשׁ, לֵאמֹר. בֶּן-אָדָם, כתוב לְךָ אֶת-שֵׁם הַיּוֹם אֶת-עֶצֶם, הַיּוֹם הַזֶּה: סָמַךְ מֶלֶךְ-בָּבֶל אֶל-יְרוּשָׁלִַם, בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה" ומצינו שניבא יחזקאל בג' אופנים : "שם היום, את עצם, בעצם היום הזה." 

והוא ירמוז "שם היום" הוא שם הוי"ה השולט באותו יום, כי בכל שעה משעות היממה שולט שם הוי"ה בצירוף אחר, והוא זה המנהיגו בחסד דין או בהנהגה משותפת, וזה כפי סדר אותיות שם היום, היננו אותיות שם ה' ביושר או בשינוי.

"את עצם" ירמוז על עצמותו יתברך, שהוא אוא"ס ברוך הוא שגם בגלות המר ובחורבן בית מקדשנו הוא בחינת "את" מאל"ף ועד תי"ו, תחילה וראש, יחד עם צער עמו כנאמר "עִמּוֹ אָנֹכִי בְצָרָה" שאע"פ שגלו מעל שולחן אביהם בניו של מקום הם ועל כן נכתבים הם ב"עצם", היינו בעצמותו יתברך.

בעצם היום הזה" ירמוז על היום הידוע "וַיְהִי, בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה הוֹצִיא יְהוָה אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם עַל-צִבְאֹתָם" גאולה עתידה לבוא "כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות" אמן ואמן. [ודפח"ח]. 

"כֹּה-אָמַר יְהוָה צְבָאוֹת, צוֹם הָרְבִיעִי וְצוֹם הַחֲמִישִׁי וְצוֹם הַשְּׁבִיעִי וְצוֹם הָעֲשִׂירִי יִהְיֶה לְבֵית-יְהוּדָה לְשָׂשׂוֹן וּלְשִׂמְחָה, וּלְמֹעֲדִים, טוֹבִים; וְהָאֱמֶת וְהַשָּׁלוֹם, אֱהָבוּ"

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי