"אם בחקותי תלכו" \ לפרשת בחקותי

"אם בחקתי תלכו ואת מצותי תשמרו ועשיתם אתם". מוקשה הוא פסוק זה. דורש הוא באור מעמיק, כדי שנדע את דרישת אלוקינו  מאתנו. (ויקרא פרק כ"ו פסוק ג')

א.המילה "אם"  מראה, שהדבר תלוי בבחירת האדם,והרי אמרו חז"ל  "הרשות נתונה".  האם יעלה   על   הדעת, שתכלית הבריאה לא תגיע ליעדה ומטרת הבורא תהיה תלויה בבחירתו  של   האדם?
ב.מהו שכתב שני דברים "חקתי ומצותי"? מה ההבדל בניהם? האם לא די בחוקים?
ג.למה בחוקים צריך ללכת? ואת המצוות צריך לשמור? מה ההבדל בין הליכה לשמירה?

כבר בארנו  בפרשות הקודמות את הנאמר הכל צפוי והרשות נתונה. ע"כ נאמר כאן עניין זה בקצרה.
ישנן ב' דרכים :   א. דרך בחירה     ב. דרך ייסורים.

האדם יכול לבחור במה שממילא יקרה .אם לא יבחר בדרך זו ,שהיא הדרך הטובה, המועדפת, תבוא עליו דרך של ייסורים, שאלו יכריחו אותו ללכת , במה שממילא יקרה.

– חוק הוא הכרח  שאין מקום לשנותו. כפי הכתוב  "זאת חוקת התורה" (במדבר י"ט ,ב'). ומפרש רש"י במקום "לפי שהשטן ואומות העולם  מונין את ישראל, לומר מה המצוה הזו ומה  טעם יש בה. לפיכך כתב בה חוקה, גזרה היא מלפני אין לך רשות להרהר אחריה”לעומת זו מצוה, נתונה היא לבחירה. כפי הכתוב: (דברים י"א י"ג) "והיה אם שמוע תשמעו אל מצוותי, אשר אני מצוה אתכם היום לאהבה את ה' אלוקיכם ולעבדו בכל  לבבכם ובכל נפשכם". המילה אם מראה שנתון הדבר לבחירת האדם.

– הליכה נעשית ברגלים. רגלים מלשון הרגלים. כך צריך האדם להתנהג עם חוקים.
דהיינו , שהם צריכים להיות כהרגלים ללא מחשבה, אם צריך לעשותם אם לאו. גזרה היא ואין להרהר אחריה.
שמירה נועדה לדבר יקר ערך . לדבר שיכול ללכת לאיבוד, שאינו קבוע בנפשו של האדם. אם הדבר הוא חוק לא שייך שמירה.
הנה ענינו בדבר ההבדל בין חוק למצוה, בין הליכה לשמירה. אך מה זה נוגע אלינו, מה אנו צריכים ללמוד מזה בעבודה?
האדם צריך לדעת שכל התורה ניתנה לו, כדי שתהיה אמצעי להגיע למטרת הבריאה. דהיינו, להגיע לדבקות מלאה בה'. הנה מגלה לנו כאן התורה, שלא די לקבל את התורה בדרך של חוקים, המגבילים את האדם בקשר לעשייתו או אי עשייתו, אלא גם כדבר יקר ערך שעלינו לשמרו, שיש חלק בה, שיש לנו לגביו רשות.

נשאלת השאלה וכי למה שלא נרגיל את עצמנו ללכת על פי חוקי התורה? נקיים את כל הנאמר,נקפיד על קלה כחמורה ואולי על ידי כך נגיע למטרה המקווה?
אומרת לנו התורה בפסוק זה, לא יתכן הדבר כזאת. אין רק חוק, יש גם מצוה. את התורה צריך לקבל בחלק המעשי שלה כחוק, אך בחלק הנפשי של האדם כמצוה. בדרך כלל בכל מקום המוזכר "חקת", מוזכר הדבר במושגים של הליכה, והיכן שמוזכרת מצוה, נאמר שמירה. ככתוב :"שמר מצוה שמר נפשו, בוזה דרכיו יומת". (משלי י"ט,ט"ז) (ובמקומות המעטים בהם נאמר שמירת חוקים נאמר הדבר על יחוד קב"ה ושכינתיה, שזהו שילוב של השניים על ידי זיווגם בעניין המצוה כפי שכתוב בזהר הקדוש בפרשת בחקתי).

הנה ברוב המקומות, כאשר אנו מדברים ממצוות, מדברים על תיקון הלב והנפש שבאדם. שאכן את הכוונה במצווה מבקש ה' שנשמור, שהיא יכולה להעלם מאיתנו. היא הדבר יקר הערך שיש באפשרותנו לאבד.
אין האדם יכול להרגיל עצמו לתת כוונה בעשיית המצווה . זו מלחמה מתמדת של האדם. כי בכל פעם צריך להפעיל את האמונה מחדש. בניגוד לשכל והדעת, שבכל פעם מתווספת הידיעה על קודמתה.

כל אותם האוספים מצוות והמונים את חסרון עשייתן, אינם אלא חושבים דרך חוקי התורה בלבד. ויש להם לשים עיניהם, שהמעשה ללא הכוונה הינו כגוף בלי נשמה וכגוִיָה, שאין בה צורך. וחלילה עלולים להגיע למיאוס, כפי שאומר הנביא ישעיהו (א', י"ב) "למה לי רוב זבחיכם יאמר ה'". ולכאורה קשה מאד, האם לא זה מה שמבקש הבורא מאיתנו , שנקריב קרבנות, נקיים את המועדים והשבתות, שנתפלל ועוד? אכן, לא די לבורא בכך. דורש הוא מאיתנו גם את הכוונה שבמצווה.

בפנימיות נאמר, שהכוונה תלויה במעשה התחתונים. אם יתייגעו, אם יבחרו ללכת מעל הדעת בדרך של אמונה, אז יקנו בע"ה את הכלים הרוחניים , שזו הכוונה שבמעשה. זו נפש התורה, זו ההשפעה, שנותנת את האפשרות לממש את הקבלה.

החוק הינו מה שניתן מלמעלה, שאין אנו יכולים לערער עליו. חייבים אנו לפעול איתו. ולא נוכל אף פעם לבטלו. זהו הרצון לקבל. השאלה היא- איך נפעל עמו? האם ללא השפעה, כגוף בלי נשמה, או שנבחר בטוב ונפעל כדי לקנות כלים דהשפעה?

את כלי ההשפעה יכול לקנות רק התחתון. מטרת פעולה זו, שירגיש שקבלתו היא בזכות ולא בבושה כלחם בזיון. לכן אין העליון יכול לקבוע זאת כחוק, אלא על האדם לבחור בכך בעצמו. 
אם יאמר האדם קשה לי, אני לא יכול לקנות כלים להשפעה, זה מעל הטבע. הרי הטבע של האדם הוא רצון לקבל בא הכתוב ואומר לו בעניין המצווה שהיא הכוונה: "כי המצווה הזאת אשר אנוכי מצווך היום, לא נפלאת הִוא ממך ולא רחוקה הִוא… כי קרוב אליך הדבר מאד, בפיך ובלבבך לעשותו". (דברים ל', י"א-י"ב)

יכוון כל אדם את דרכו בחיים. יראה מה צריך הוא לקבוע לעצמו כחוק. מה צריך תמיד כוונה.
את יגיעתו יחלק, ראשית, לקנות את האפשרות שכל מה שאמור להיות אצלו כחוק יהיה הרגל, שאין להרהר אחריו. שנית, יתייגע תמיד וכל רגע מחדש לערב את אמונתו ואת כוונתו במעשיו שיהיו לשם שמים. שכל כוונתו במעשיו תהיה להשפיע נחת רוח לבורא. 

יודע האדם שכל דבר עשוי מב' חלקים אלו. ובכל נקודת עבודה שבו, בכל הסתכלות על דבר כלשהו במציאות, יסתכל דרך ב' נקודות אלו בדבר בחיצוניותו ובפנימיותו. שילוב השניים ורק שילובם, יביא לשלמות הרצויה בהתייחסות אמיתית למציאות, ובבסיסה, מה שחשוב לנו,לתורה עצמה.

ובע"ה נבוא כולנו לידי מעשה עם כוונה וכל מעשינו בע"ה יהיו מרוצים לפני המקום, וכל אשר נעשה, נצליח. ובע"ה, נגיע למטרה המקווה לעבודת הבורא בכל שלמותה במהרה בימינו, אמן.

בברכת חזק חזק ונתחזק

הצב"י נועם צחור