"נעשה אדם" \ לפרשת בראשית
"וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ; וְיִרְדּוּ בִדְגַת הַיָּם וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם, וּבַבְּהֵמָה וּבְכָל-הָאָרֶץ, וּבְכָל-הָרֶמֶשׂ, הָרֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ"  פרש"י  "וירדו בדגת הים - יש בלשון הזה לשון רידוי ולשון ירידה, זכה רודה בחיות ובבהמות, לא זכה נעשה ירוד לפניהם והחיה מושלת בו" 

ירידה לצורך עליה
שני הלשונות שהביא רש"י אחד יתייחס לנאמר "וְהָיְתָה מְסִלָּה לִשְׁאָר עַמּוֹ, אֲשֶׁר יִשָּׁאֵר מֵאַשּׁוּר כַּאֲשֶׁר הָיְתָה לְיִשְׂרָאֵל, בְּיוֹם עֲלֹתוֹ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם"  והלשון השנייה לנאמר "לשאר עמו למי שמשים עצמו כשירים"  ופירש המהרש"א (שם) שאינו מתגאה כלל כי השכינה אינה שורה רק על העניו, וכמו שכתוב "כִּי כֹה אָמַר רָם וְנִשָּׂא, שֹׁכֵן עַד וְקָדוֹשׁ שְׁמוֹ--מָרוֹם וְקָדוֹשׁ, אֶשְׁכּוֹן; וְאֶת-דַּכָּא, וּשְׁפַל רוּחַ, לְהַחֲיוֹת רוּחַ שְׁפָלִים, וּלְהַחֲיוֹת לֵב נִדְכָּאִים"  . 

ואמר האדמו"ר זצ"ל כי עניין צלם אלוקים הוא האדם ההולך תמיד רק אחר רצונו יתברך, כמו כלי הנעשה בדפוס של העושה, ובודאי באופן זה היה רצון הבעלים לעשותה. 
כן האדם שנברא בצל"ם בדפוס של רמ"ח אברים ושס"ה גידים וז' שערים שבנפש , שבאים יחד לכת"ר רצונות , נגד תרי"ג מצוות דאורייתא וז' דרבנן, והעיקר מכולם הוא הענווה. [ודפח"ח]

צמצום זו גדלות 
"וְאֶת-דַּכָּא, וּשְׁפַל רוּחַ, לְהַחֲיוֹת רוּחַ שְׁפָלִים, וּלְהַחֲיוֹת לֵב נִדְכָּאִים" היא מדרגה גבוהה עד אין קץ, כי עיקרה נעוץ בבורא יתברך, וכמו שנאמר בספר עץ חיים  "דע כי טרם שנאצלו הנאצלים ונבראו הנבראים היה אור עליון פשוט ממלא כל המציאות ולא היה שום מקום פנוי בבחי' אויר ריקני וחלל אלא הכל היה ממולא מן אור א"ס פשוט ההוא ........וכאשר עלה ברצונו הפשוט לברוא העולמות ולהאציל הנאצלים להוציא לאור שלימות פעולותיו ושמותיו וכנוייו אשר זאת היה סיבה בריאת העולמות כמבואר אצלינו בענף הא' בחקירה הראשונה. והנה אז צמצם את עצמו א"ס בנקודה האמצעית אשר בו באמצע אורו ממש.."
 
והנה ראית כי הקב"ה "צמצם" כביכול את עצמו ע"מ לברוא את עולמו, ומי לא ידבק בקונו מלכו של עולם? והרי על מי שעושה היפך מכך אומרת הגמרא "אמר רב חסדא ואיתימא מר עוקבא כל אדם שיש בו גסות הרוח אמר הקב"ה אין אני והוא יכולין לדור בעולם"  כי ע"י ענווה באים אל שערי יראה וקדושה, וזה סוד הנאמר בפסוק "עֵקֶב עֲנָוָה, יִרְאַת יְהוָה"  ואמרו בילקוט  "מה שעשתה חכמה עטרה לראשה עשתה ענוה סוליה לרגלה" ואם האדם בעיני עצמו בתכלית השפלות והירידה , אז נמצא בו הצל"ם והוא בא לידי "רודה" בכל היינו, בכל תאוותיו הנרמזים בבהמות וחיות רמשים ושקצים שנבראו לפניו, וכמו שכתוב "וְרָאוּ כָּל-עַמֵּי הָאָרֶץ, כִּי שֵׁם יְהוָה נִקְרָא עָלֶיךָ; וְיָרְאוּ, מִמֶּךָּ"  .

ואמר האדמו"ר זצ"ל , שם ה' הנקרא על האדם הוא בחינת הצל"ם שבו, ומי שיש לו יראת שמים אמיתית, אזי יראים ממנו, כי "עליך" זה בחינת לבושים, שהם אור המקיף כידוע וזה כוונת הפסוק "נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ; וְיִרְדּוּ"  היינו אם הוא במגמת ירידה בערך עצמו אזי הוא רודה. [ודפח"ח]

העולם נברא עבור היראה 
הנה תראה אחי היקר כי המילה "בצלמנו" גימטרייה "ביראה" ועיקר היראה היא ענווה  וכידוע שעיקר הבריאה היה עבור כך, וכמו שאמר שלמה המלך ע"ה " וְהָאֱלֹהִים עָשָׂה, שֶׁיִּרְאוּ מִלְּפָנָיו"  
ובמילה "כדמותנו" נשמע לשון "דממה" שירמוז על בחינת ביטול העצמיות, וכמ"ש "וְהִנֵּה יְהוָה עֹבֵר וְרוּחַ גְּדוֹלָה וְחָזָק מְפָרֵק הָרִים וּמְשַׁבֵּר סְלָעִים לִפְנֵי יְהוָה, לֹא בָרוּחַ יְהוָה; וְאַחַר הָרוּחַ רַעַשׁ, לֹא בָרַעַשׁ יְהוָה. וְאַחַר הָרַעַשׁ אֵשׁ, לֹא בָאֵשׁ יְהוָה; וְאַחַר הָאֵשׁ, קוֹל דְּמָמָה דַקָּה"  וכנזכר באהרן קדוש ה' "וידום אהרן"  כי מחמת הבחינה של "בצלמנו" היינו היראה והענווה מתבטל האדם לגמרי, כמי שעומד לפני המלך, ואינו מרגיש את עצמו, ואינו יכול להרים קול לדבר , וזה סוד הנאמר בפסוק "ואחר הרעש אש .... ואחר האש קול דממה דקה" .

ח"י ברכות – שיעור קומה.
ח"י ברכות שבתפלת עמידה , ח"י חוליות שבשדרה  הם שיעור הקומה של האדם ודווקא הם נאמרים בלחש, מחמת ביטול העצמיות, וזו ירידה בעצמיותו, על כן אמרה התורה "בצלמנו כדמותנו וירדו" כי אז באופן הזה יש בו צל"ם אלקים ממש. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל כי בחינה זו היא הנאמרת בגמרא "הוי דומה לו מה הוא חנון ורחום אף אתה היה חנון ורחום"  שמחויב האדם להדמות לדרכיו של הקב"ה ואז יוכל לרדות בכל מידותיו הרעות , כי אם ח"ו אינו מתנהג בדרכיו יתברך, יכול להיות אכזר או כעסן וכדומה, על כל אשר נמצא תחת ידו, אבל כשהוא מדמה את עצמו לעליון הוא יראה בכל מכל כל בעין טובה. 

בברכת "טוב מאוד" 
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי