הִנְנִי מַמְטִיר לָכֶם לֶחֶם מִן-הַשָּׁמָיִם \ לפרשת בשלח

"וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, הִנְנִי מַמְטִיר לָכֶם לֶחֶם מִן-הַשָּׁמָיִם; וְיָצָא הָעָם וְלָקְטוּ דְּבַר-יוֹם בְּיוֹמוֹ, לְמַעַן אֲנַסֶּנּוּ הֲיֵלֵךְ בְּתוֹרָתִי אִם-לֹא"

הפרנסה – ניסיון האמונה

הנה, הפרנסה היא עניין קיום האדם בעוה"ז, וצריך הוא להתפרנס על מנת שיוכל לפעול את פעולותיו באשר הינו מצוי בעולם העשייה שעליה נאמר "לא המדרש עיקר אלא המעשה". 

והנה האדם בהיותו עוסק בפרנסת בני ביתו "על המחייה ועל הכלכלה" הרי הוא בא לידי שכחה "כי לי כל הארץ" ותולה הכל בעוצם מעשיו וחכמתו. וכשבא לידי קושי הרי הוא תולה זאת בקב"ה, ו"מאשים" אותו כי אינו חס עליו והרי הוא עשה הכל כרצונו יתברך. ועוד, הרי הוא משלומי אמוני ישראל והיאך זה שפרנסתו קופחה? 

ואמר האדמו"ר זצ"ל שענין הניסיון שבפרנסה נאמר בפרשתנו "הנני ממטיר לכם לחם מן השמים" בלא שום זכות אלא רק בזכות אחת "למען אנסנו". כי עיקר הפרנסה הוא ניסיון גדול מאוד, כי תלויים בו חיי ובני, והרמז כי זהו הניסיון הגדול בא בפסוק עצמו. 

הנה ידוע כי ייחוד הוי"ה ואדנות [הוא יחוד זו"ן] גילוי השכינה בעולם הזה, עולם העשייה [הנמוך שבעולמות] וכבר ידעת, כי שם הוי"ה הוא כ"ו [26] ושם אדנות [65] ויחדיו באים לידי חיבור אותיות יאהדונה"י [91] .

והנה בפסוק נאמר "הִנְנִי מַמְטִיר לָכֶם לֶחֶם מִן-הַשָּׁמָיִם" ולכאורה המילה "מִן" מיותרת, שדי באם נאמר "הִנְנִי מַמְטִיר לָכֶם לֶחֶם מהַשָּׁמָיִם" והיינו יודעים כי מקורו של לחם זה הוא בחינת "לחם שמים" ? 

אלא שרצה הקב"ה לנסותנו האם נדע ונשכיל כי הכול מאיתו יתברך, והוא הפועל כל בכל מכל כל, בגזירתו יתברך והוא הנותן שפע ברכה והצלחה, ומותיר בידנו לעשות פעולה קטנה והיא לייחד שמו כאן וכמאמרם חז"ל "לעשות לו דירה בתחתונים" ועל כן מי שיודע כי פרנסתו מה' יתברך ומודה לו על החסד שעשה איתו אע"פ שאינו ראוי לכך הרי בפעולה זו [הקטנה] מייחד את שם הוי"ה ואדנות ומהמילה "מן" של "מן השמים" יוצרת הודאה זו אחדות וייחוד ונהיה "אמ"ן" היינו "אל מלך נאמן" ר"ת גימטרייה 91 היינו ייחוד זו"ן. 

בזכותיה דאברהם
והנה, זכות זו שיש לכאו"א מישראל שיקבל את פרנסתו מאיתו יתברך הוא בשל אברהם אבינו ע"ה, שנתנסה בעשר ניסיונות "הֲיֵלֵךְ בְּתוֹרָתִי אִם-לֹא" ובזכותו אפרנס את בניו שהם בני אהובי.

ואמר האדמו"ר זצ"ל, הוא הנאמר ביעקב "וְיִתֶּן-לְךָ, הָאֱלֹהִים, מִטַּל הַשָּׁמַיִם, וּמִשְׁמַנֵּי הָאָרֶץ--וְרֹב דָּגָן, וְתִירֹשׁ. יַעַבְדוּךָ עַמִּים, וישתחו (וְיִשְׁתַּחֲווּ) לְךָ לְאֻמִּים--הֱוֵה גְבִיר לְאַחֶיךָ, וְיִשְׁתַּחֲווּ לְךָ בְּנֵי אִמֶּךָ; אֹרְרֶיךָ אָרוּר, וּמְבָרְכֶיךָ בָּרוּךְ" שהיא זו הקרויה "בִּרְכַּת אַבְרָהָם" ברכת חיי בני ומזוני.

ועל כתב  "ויתן לך האלהים" [להמיך אור א"ס] מטל השמים [חכמה] ומשמני הארץ [בינה] ורוב דגן [דעת] ותירוש [חסד] יעבדוך עמים [גבורה] וישתחוו לך לאומים [תפארת] הוה גביר [נצח] לאחיך [הוד] וישתחוו לך בני אמך [יסוד] אוררך ארור ומברכך ברוך [מלכות] היינו עשרת מידות ההנהגה של הקב"ה בעולם. ואלו העשרה באים בזכות עשרה ניסיונות שנתנסה אברהם אבינו ע"ה. [ודפח"ח] 

השבת – והפרנסה
אמר האדמו"ר זצ"ל כי יש טעם המן גם כיום לכל או"א כפי דרגתו בשבת קודש. וזה שרמז הפסוק "קַח צִנְצֶנֶת אַחַת, וְתֶן-שָׁמָּה מְלֹא-הָעֹמֶר, מָן; וְהַנַּח אֹתוֹ לִפְנֵי יְהוָה, לְמִשְׁמֶרֶת לְדֹרֹתֵיכֶם" ואף שנפסק המן בבואם אל קצה ארץ כנען, אך עדיין רישומו נשאר וכח המן ההוא מצוי למבקשי ה' המקדשים את שבתותיו. והוא שאמר " וְתֶן-שָׁמָּה מְלֹא-הָעֹמֶר" (שם) כי מילת "הָעֹמֶר" 
במילוי כזה: הי – עין – מם – ריש גימטרייה "בכבוד שבת" ולכן אמר הקב"ה למשה "והנח אותו לפני ה' למשמרת לדורותיכם" היינו שיישאר קיום טעם המן לשבת קודש שנאמר בו "ושמרו בנ"י את השבת, לעשות את השבת לדורותם ברית עולם" "ושמרו כנגד "למשמרת" "ולדורותם" כנגד "לדורותיכם". [ודפח"ח] 

וכתב האר"י הח"י זיע"א "כי השפע של יום השבת שעבר לקחוהו ו' ימי החול בששת ימי המעשה" ודע כי כל יום ויום ונק את קדושתו וחיותו מהשבת שחלפה וזה מיום ראשון ועד שלישי, ומשלישי ואילך יונק את חיותו משבת הבאה. 

ודע כי פרנסת האדם תלויה ועומדת כפי הכנתו לשבת קודש כנאמר: "אֵת אֲשֶׁר תֹּאפוּ אֵפוּ, וְאֵת אֲשֶׁר תְּבַשְּׁלוּ בַּשֵּׁלוּ, וְאֵת כָּל הָעֹדֵף, הַנִּיחוּ לָכֶם לְמִשְׁמֶרֶת עַד-הַבֹּקֶר"  "את אשר תאפו אפו ואת אשר תבשלו בשלו" היינו ההכנה מחול לשבת, "ואת כל העודף" היינו השפע שניתן לכם בעבור שמירת השבת "הניחו לכם למשמרת עד הבקר", היינו לימות השבוע. 
וכתב הסבא הקדוש מקומרנא [רי"א זצוק"ל] וז"ל:"כי שבת היום לה', במספר זין מרגלאין יהו"ה, יהו"ה, מצפ"ץ, אל אלהים, מצפ"ץ, יה, אדנ"י, והן שורש שבת נמשך מזין תיקוני רישא דסעודתא דעתיקא". [עכלה"ק] 

ולבאר כי שבעת שמות קודש אלו הם חיתם של ששת ימי המעשה והשבת, בסוד ז' מלכים קדמאין, ושבירת הכלים, היינו שבעת ימי הבריאה לאחר החטא. ועל כן תיקנו רבותינו ז"ל לומר בכל יום, היום יום אחד בשבת, שני בשבת וכו'. וכגודל הכנת השבת ע"י האדם, והקדושה שמעשיו מתקדשים בה כך יושפע שפע טוב ופרנסה טובה לו ולכל הסמוכים על שולחנו בכל ימות השבוע.
"אילו שמרו ישראל שתי שבתות"
וכתב האדמו"ר מגור בעל "שפת אמת" וז"ל: "ושמעתי מאא"ז (אדוני אבי זקני, כלומר סבו של השפת אמת) מו"ר (מורי ורבי) ז"ל על שהגיד בשם ר' שמעלקה ז"ל, ששבת ראשון הכנה שיהיה בימי החול עבודה כראוי, להיות אחר כך שבת כראוי שצריך להיות אחר ימי עבודה עכ"ד. (עד כאן דברי סבו של השפת אמת). והוא כנ"ל, ששבת ראשון הוא מה' יתברך בלי התעוררות להיות ראויים לזה, ואחר כך...ללמוד מהארת שבת גם על ימות החול, בכדי שיהיה אחר כך שבת בסיוע עבודת ימי החול".

השבת מסמלת את ההשראה הא-לוקית, ובהשוואה ליציאת מצרים - הנס. ימות החול מסמלים את העבודה והעמל, ובהשוואה ליציאת מצרים - מעורבותם של בני ישראל בגאולה. על פי דבריו מסביר השפת אמת את דברי חז"ל: ראשית כל יש צורך ב"דחיפה" מהקב"ה, ולאחר אותו שלב יש ציפייה לעבודה ולעמל של בני ישראל עצמם, והכול בכדי להגיע שוב לשבת השנייה. שבת זו היא בעצם שיא התהליך: השראת שכינה והשפעה מהקב"ה לאחר שאדם הצליח לעלות שלבים רבים בסולם בעצמו, ורק אז מגיע האדם לשיאים והישגים בעבודת ה'.

בברכת "ביני ובין בני ישראל אות היא לעולם"
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי