בא לטהר מסייעין אותו \ לפרשת בא
בזוה"ק נאמר: "ר' יהודה פתח ואמר, אשרי העם יודעי  תרועה. כמה צריכים בני אדם ללכת בדרכי הקב"ה ולשמור מצות התורה, כדי שיזכו על ידה בעולם הבא, ולהציל אותם מכל המשטינים למעלה ולמטה. כי כמו שיש משטינים בעולם למטה, כן נמצאים משטינים למעלה, העומדים להשטין על בני אדם", [עד כאן לשונו].

ויש להבין, מהי כוונת  "המשטינים למטה", שהרי משטינים של מעלה, אנו יכולים להבין, כי אם רוצים לתת משהו לאדם, באים המשטינים הללו [העושה מצוה אחת, קנה לו פרקליט אחד; והעובר עבירה אחת, קנה לו קטגור אחד] ומקטרגים על האדם. ואומרים, שלא כדאי לתת לו מה שרוצים לתת. אבל למטה, מתעוררת השאלה, לגבי מי הם משטינים על האדם?

ואמר האדמו"ר זצ"ל, שהמשטינים באים ביחס ישיר לגבי האדם עצמו. היינו שאם האדם רוצה ללכת בדרך העולה אל בית ה' וכל מגמתו לעשות נח"ר לבוראו,באים המשטינים ואומרים לו [לאדם] שהדרך שבחר לא בשבילו, ושדרך זו מתאימה רק ליחידי סגולה, שהרי הם בעלי תכונות מיוחדות, בעלי כישרונות, ואמיצי לב, גיבורי כוח, ויש להם כוחות של התגברות על הקשיים העומדים בפני מי שרוצה ללכת בדרך ה' [בבחינה "וללכת בדרכי ישרים לפניך"] וכדומה. 
אבל לא אתה, כי אין בך את התכונות האלו של "מורם מעם". ואם כן, יותר טוב בשבילך להיות בבחינה "בְּתוֹךְ עַמִּי אָנֹכִי יֹשָׁבֶת", היינו ללכת בתלם של הכלל, ושלא יהיה לך רצון להיות יוצא מהכלל. וזה כוונת רבי יהודה באומרו "משטינים של מטה" [ודפח"ח] 

"כי לא מחשבותי מחשבותיכם, ולא דרכיכם דרכי" 
"דרכי הקב"ה" הינם אלו הבאים רק באופן של "למעלה מהדעת" ורק בדרך זו  יכול האדם ללכת בדרכי ה' באופן אמיתי היות שבתוך הדעת, היינו הגוף בעצמו הוא זה "המשטין" והמקטרג עליו, שנותן לו להבין, שהדרך של לעשות נח"ר לה' היא לא בשבילו.

ובזה נבין את הנאמר, "וְשֹׁחַד,לֹא תִקָּח כִּי הַשֹּׁחַד יְעַוֵּר פִּקְחִים, וִיסַלֵּף דִּבְרֵי צַדִּיקִים". הנה אנו רואים, שבזמן שהאדם בא לבדוק את סדר עבודת ה' שלו, ורואה את התנאים הנדרשים ממנו, הוא בא לידי החלטה, שאין באפשרותו לקבל עליו את הדרך הזאת, שהיא העבודה באופן של "לעשות נח"ר ליוצרנו ולעשות רצון בוראנו", משתי סיבות: 

א)	"שכר העבודה" אינו בטוח אצלו במאה אחוז, היות והוא לא רואה את מי שכבר קיבל את השכר, שבעבורו הוא נתן את היגיעה. היינו, כשהוא בא לבקר את אותם, שכן נתנו את שכמם את דרכי עבודת ה' [באופן של לעשות נח"ר לה'], והוא רואה, שבאמת הם עובדי ה' בכוחות גדולים. אבל הוא לא מוצא בהם, שכבר קיבלו שכרם עבור עבודתם. וכשהוא שואל את 

עצמו, מדוע באמת הם לא קיבלו את שכרם, הוא מתרץ תירוץ יפה מאוד, היינו, כי רק מי שמקיים את כל תנאי העבודה [באופן של נח"ר], בטח שיקבל את השכר עבור כך. 
ואילו, שהוא רואה אותם ביגיעתם והגם שיגעו יגיעה גדולה, כנראה שעשו זאת לא בשלמות [לא מאה אחוז], לכן הם נמצאים במצב, שהוא מוצא אותם.  

ב) והשאלה שנייה, ומי יודע אם הוא יהיה יותר מוכשר מהם, היינו שהוא כן יכול לתת את כל מאה אחוז התנאים הנדרשים [לעבודת ה' באופן זה] בכדי שיקרבו אותו לדביקות ה'. והוא בא לידי החלטה, שהוא צודק במאה אחוז, כשהוא לא רוצה לקבל על עצמו את הדרך הזו, שבנויה על בחינת אמונה "למעלה מהדעת". והוא כל כך מבין שהצדק עמו, עד שהוא בטוח, שאין אף אחד, שיוכל לעורר עליו בקורת, על כך שהוא לא רוצה ללכת בדרך זו של עבודת ה'.

ואמר האדמו"ר זצ"ל, לפי זה מתעוררת השאלה, אנשים הללו שכן נכנסו בדרך זו, היינו שקיבלו עליהם ללכת בדרך של לעשות נח"ר לקב"ה בעבודתם אותו, איך הם התגברו על כל השאלות הללו. כי בטח בו בזמן שאומרים לאדם, לך ותתייגע "שלא על מנת לקבל פרס", תיכף עולות בו כל השאלות הללו. כי שאלות אלו לא נותנות לאדם מנוחה. אם כן, באיזה כוח הם יכלו לצאת משאלות אלו, הנקראים "מים הזדוניים". [היינו טרדות העוה"ז] 

אלא שהעצה היא לעבוד את ה' באופן של "למעלה מהדעת". ולומר, כי מה שאני חושב שהצדק עמי, ואני הולך בדרך שכולם הולכים, זו אינה האמת כפי ראות עיני, כי רק למי שיש עיניים פקוחות, הוא זה שיכול לראות את האמת, מה שאין כן מי שאין לו עיניים פקוחות, הוא לא מסוגל לראות את האמת. והיות האדם, בזמן ששאלות אלו עולות בקרבו, הוא משוחד מכוח הרצון שלו, כי הוא מסתכל על הכול באופן של מה אני יכול להרוויח טובת הנאה, לכן הוא לא מסוגל לראות את האמת. וזה המרומז בכתוב "ושוחד לא תיקח, כי השוחד יעור פקחים". [ודפח"ח] 

ועל כן, אין לו [לאדם] לומר שהצדק אתו לפי הראיה העכשווית שלו, היות שהוא מקבל שוחד מהרצון לקבל הנאה ושכר מיידיים. ואין הוא מצוי בבחינה של "עיניים פקוחות" לראות ראייה אמיתית, אלא עליו לומר, הגם שיש לי את כל השאלות הנכונות שלך [מצד היצר], אבל כרגע אני לא מוכשר לענות לך, אלא לאחר כשאזכה ברצון לפעול באופן של לעשות נח"ר לה', ואהיה בבחינת "עינים פקוחות", תבוא אלי עם כל השאלות שלך, ולבטח אתן לך תשובות נכונות.

אבל עכשיו אין לי שום עצה, אלא ללכת ל"מעלה מהדעת". כי כל מה שאני רואה " [הדעת"], זה רק מצד המצב שאני משוחד. גם שאני חושב, שכל החשבונות שלי הם צודקים, על זה כבר נאמר,
"ויסלף דברי צדיקים". ואני לא מסוגל לראות עם מי הצדק, זאת אומרת, שכל עניין שצריכים לעשות לשם שמים, לא עלי נאמר, ואני "בתוך עמי יושבת", כמו אלו, שמסתפקים בכך שהם מקיימים תורה ומצות, ואומרים, מה שמוטל עלי לעשות אני עושה, ובעניין כוונות [היינו לשם שמיים או לא], זה שייך למי שמרגיש חסרון בזה, ואני לא מרגיש שאני צריך להיות יותר חכם מכולם, אלא גם אני מסתפק במיעוט. על זה הוא נאמר "ויסלף דברי צדיקים", אלא אני הולך למעלה מהדעת.

מידת הנקיות
אמר האדמו"ר זצ"ל שגודל החשיבות של "נקיות", המובא בכל הספרים, שהאדם צריך להיות נקי לפני כל דבר מצווה שהולך לעשות. ועניין הנקיות, , שהאדם צריך להיות נזהר בכל דבר, על מנת שיהיה על צד האמת, ולא יהיה מעורב בו שום דבר שקר. 

ועוד אמר, כמו שיש הבדל בין איש לאיש בדבר שמירת נקיות בגשמיות, יש אנשים שמקפידים, שלא יהיה שום לכלוך על בגדיהם, ויש אנשים שלא מקפידים כל כך, אלא כשהלכלוך גלוי לעיניים, הם מסירים אתו, וזה תלוי במידת מיאוס. כך הדבר ברוחניות, שאין כל אחד דומה לחברו, אלא שזה תלוי לפי המיאוס שיש לאדם לבחינת השקר. ובשיעור שהוא לא יכול לסבול את השקר, בשיעור זה הוא מתקרב לדרך האמת.

ועוד אמר, שצריכים לדעת, שהלכלוך בענייני הנשמה הוא המזיק האמיתי. והיות שהנשמה היא דבר נצחי, לכן האדם צריך להיזהר מאוד מהשקר, ויקפיד שהאמת שלו תהיה נקייה מכל מיני לכלוך של שקר. [ודפח"ח]
 
"אמר ר' חייא בר אבא, אמר ר' יוחנן, כל תלמיד חכם, שנמצא רבב על בגדיו, חייב מיתה, שנאמר "כל משנאי אהבו מוות". אל תקרי "משנאי", אלא "משניאי". ומפרש רש"י, "משניאי" שממאיסים עצמן בעיני הבריות, והבריות אומרים, אוי להם ללומדי התורה, שהם מאוסים ומגונים. נמצא, זה משניאי את התורה.
ולכאורה בפשטות קשה להבין, אם יש לו רבב על בגדיו, כבר מגיעה לו מיתה ? ומביא ראיה מהפסוק, שנאמר, "כל משנאי אהבו מוות". וגם כאן יש צורך להבין, אם הוא בבחינת "משנאי", זהו סימן שהוא אוהב מוות ? 
 
עבודת ה' מאהבה 
ואמר האדמו"ר זצ"ל, שעניין "נקיות" כוונתה, שצריך להיות נקי, שלא תהיה שם תערובת של שקר, בזמן שרוצה ללכת בדרך של אמת, כי אמת נקראת "לשמה", כדברי הרמב"ם וזה לשונו, "העובד מאהבה, עוסק בתורה ומצות, והולך בנתיבות החכמה, לא מפני דבר בעולם, ולא מפני 
יראת הרעה, ולא כדי לירש הטובה, אלא עושה האמת מפני שהוא אמת, וסוף הטובה לבוא בגללה".[עכ"ל הרמב"ם] 

אם כן, לפי זה פירוש דברי הגמרא "נמצא רבב שבגדיו" שהם בחינת "לבושים" שבתוכם מקבלים את הטוב והחיים, צריכים להיות נקיים מתערובות של אהבה עצמית, רק כולו לשם שמים. לפי זה יהיה הפירוש "כל משנאי, אהבו מות". 

ועל מה ששאלנו, מדוע אומר הפסוק "כל משנאי", היינו הטעם של משנאי, משום שאוהב מוות.
זה פשוט, כי עניין מוות מתבאר, כי דווקא מי שדבוק בחי החיים, יש לו חיים. מה שאם כן מי שנמצא בפירוד ממנו, אז הוא נפרד מהחיים.

 לכן נאמר "כל משנאי", היינו מי שלא אוהב את הבורא, וכל מגמתו שיעבוד רק לשם הבורא, אלא הוא מערב בעבודה קצת אהבה עצמית. אהבה עצמית זו היא בחינת "מוות", משום שזה גורם הפירוד מחיי החיים. לכן משום שהוא אוהב מוות, היינו אהבה עצמית, ומשום זה הוא נעשה שונא לבורא.

 ודברי רש"י, שמפרש "משניאי", שממאיסים עצמן בעיני הבריות. והבריות אומרות, "אוי להם ללומדי התורה, שהם מאוסים ומגונים. נמצא זה משניאי את התורה". אם נמצא איזה כתם על בגדיו, כבר הוא נמאס בעיני הבריות. וגם התורה היא זו שגורמת שהבריות הן משניאי התורה. עד כדי כך, שעבור כך כבר מגיעה לו מיתה, כמו שאמרו חז"ל "כל תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדיו, חייב מיתה".

אלא שיש לפרש, ש"ממאיסים עצמן בעיני הבריות", היינו האברים והרצונות והמחשבות של עצמן. היות שגופו של אדם נקרא "עולם בפני עצמו", כידוע. ואברי הגוף אומרים, "אוי להם ללומדי התורה, שהם מאוסים". הנה כתוב "כי הם חיינו ואורך ימינו, והם נחמדים מזהב ומפז רב, ומתוקים מדבש ונופת צופים" ואנו לא רואים זה אצל לומדי התורה שלנו.

 והסיבה, שלא רואים את כל הדברים היקרים אצל לומדי תורה, היא מסיבת שיש "רבב על בגדיו", היינו שאצל לומדי תורה שלנו מעורבת באהבה עצמית בזמן העבודה. נמצא, שהרבב הזה גורם, שהטוב והחיים שבתורה, לא יכול להתלבש בבגדים האלו, משום שהם לא נקיים, שיהיו הכול לשם שמים. ואז "הבריות שבגופו" באים לידי ייאוש. נמצא, שהם גורמים שישנאו את התורה.

 זאת אומרת, במקום שלומדי תורה היו צריכים לגלות את יקר התורה, כמו שכתוב "כי הוא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים", וכאן הם רואים את ההיפך. ומי גורם לכל זה. הכול הוא משום שלא נזהרים על נקיות, שהוא נקרא "רבב".

ובזה נבין, מדוע "אם נמצא רבב על בגדיו חייב מיתה". הוא להשמיענו, שהרבב הזה, שהוא עושה בבגדיו, זהו גורם לו הפירוד מחיי החיים. לכן נבחן זה, שהוא מחייב עצמו להגיע לבחינת מיתה. והכל משום שלא נזהר על נקיות, אלא מעורבת בעבודה שלו גם בחינת שקר, הנקרא "שלא לשמה", אלא הכול יהיה לשם שמים. וזה שאמרה התורה בפרשתנו "וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-מֹשֶׁה, בֹּא אֶל-פַּרְעֹה; וְאָמַרְתָּ אֵלָיו, כֹּה אָמַר יְהוָה, שַׁלַּח אֶת-עַמִּי, וְיַעַבְדֻנִי" שהקב"ה אומר לכל אחד ואחד מישראל "בא" יחד אתה ואני אל "פרעה" אותיות "הערף" ואמרת אליו היינו ליצר הרע שמשטין עליך "כה אמר ה'" הזכר לו כי יש דין ויש דיין, וע"כ "שלח את עמי" היינו אברי הגוף והתאוות והאהבה העצמית , כבוד קנאה, "ויעבדוני, כולם שכם אחד לעשות רצון אביהם שבשמים. ודפח"ח] 
בברכת "וַיְהִי, בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה הוֹצִיא יְהוָה אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם--עַל-צִבְאֹתָם"
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי