"מאין יבוא עזרי" / לתענית אסתר
"אֶשָּׂא עֵינַי, אֶל-הֶהָרִים מֵאַיִן, יָבֹא עֶזְרִי עֶזְרִי, מֵעִם יְהוָה עֹשֵׂה, שָׁמַיִם וָאָרֶץ" 

טבע שבעולם כאשר אדם מצוי בצרה וצוקה, הוא נעשה שפל בעיני עצמו, וצריך הוא לחזק את עצמו על ידי שיתבונן כי כל העולם נברא מאין ואפס המוחלט, כך גם הוא יקבל סיוע משמים למרות שהוא במצב של "אין" ואין לו שום עצה בנפשו. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל : "הוא סוד הפסוק "מֵאַיִן, יָבֹא עֶזְרִי עֶזְרִי, מֵעִם יְהוָה עֹשֵׂה, שָׁמַיִם וָאָרֶץ" כי ישועתו תהיה כמו בבריאת שמים וארץ, וזהו "וַתִּלְבַּשׁ אֶסְתֵּר מַלְכוּת" כי מלכות היא בחינה של "דלית לה מגרמה כלום" וע"י שהתלבשה בבחינה של מ"אין" באה הישועה לכלל ישראל.
וגם נרמז בזה דברי רז"ל "אסתר על שם אסתהר" כמו הלבנה תתחדש אחת לשלושים יום, ואסתר אמרה "וַאֲנִי, לֹא נִקְרֵאתִי לָבוֹא אֶל-הַמֶּלֶךְ--זֶה, שְׁלוֹשִׁים יוֹם" והלבנה היא בחינת מלכות וידוע "דלית ליה מגרמי כלום". [ודפח"ח] 

והנה מסירות נפש היא זו שמושיעה לפרט ולכלל, ומציאות של מסירות נפש יכולה לבוא רק במקום בו האדם שם את עצמו כ"אין" ממש, ועל כן בנקל לו למסור את נפשו. אלא שהקושי הגדול הוא הקודם למסירת הנפש כי ביטול ה"אני" היא בחינה שאינה מצויה בנפש האדם שלא עמל עליה, והניחה ביסוד נפשו ופעולותיו. 

והנה אסתר בהשיבה אל מרדכי אומרת "וְצוּמוּ עָלַי וְאַל-תֹּאכְלוּ וְאַל-תִּשְׁתּוּ שְׁלֹשֶׁת יָמִים לַיְלָה וָיוֹם, גַּם אֲנִי וְנַעֲרֹתַי, אָצוּם כֵּן; וּבְכֵן אָבוֹא אֶל-הַמֶּלֶךְ, אֲשֶׁר לֹא כַדָּת, וְכַאֲשֶׁר אָבַדְתִּי, אָבָדְתִּי" 
תלתה את עצמה במשה רבנו כאומרו " וְאִם אַיִן מְחֵנִי נָא" היינו, שאם לא קיימת שום אפשרות לעורר רחמים על ישראל, אני תולה את עצמי ב"אין" כי בימי אחשורוש, היה החטא גדול כל כך, עד שאסתר הייתה צריכה למסור את נפשה ולבוא אל המלך אשר לא כדת. 

מסירות נפש כזו צריכה להיות ללא שום פניה אישית, משום שכל תערובת של הנאה או כבוד אישי יזיק יותר ממה שהיה לפני כן, ועל כן אמרה אסתר "וְכַאֲשֶׁר אָבַדְתִּי, אָבָדְתִּי" מכל העולמות, ובכל זאת אני מוסרת את עצמי בידיו של מלך מלכי המלכים הקב"ה, והטוב בעיניו יעשה. 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי