ראש וראשון / פרשת החודש

"וַיֹּאמֶר יְדֹוָד אֶל מֹשֶׁה וְאֶל אַהֲרֹן בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם לֵאמֹר: הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם רֹאשׁ חֳדָשִׁים רִאשׁוֹן הוּא לָכֶם לְחָדְשֵׁי הַשָּׁנָה"  

ויש לברר מדוע מצווה ראשונה זו שמוזכרת בתורה נאמרה במצרים מקום טומאה? וגן עלינו לברר את כפילות המילים "ראש" "ראשון" וסמיכות הפרשיות של "החודש הזה לכם" עם מצוות קרבן פסח וביקור ד' ימים? 
 
כתב רבי אלימלך זצוק"ל בספרו על הפסוק "יום ליום יביע אומר" לשון מים תבעה אש שנעשה כמין אבעבועות הנגבהים למעלה, כך הצדיק בכל יום עולה לו אמירה נעימה יותר בתורה ועבודה, מיום אתמול. שיום אתמול שנהג בקדושה גורם לו קדושה יתירה ליום שבא אחריו, רק שצריך האדם לילך ממדרגה למדרגה, היינו שמתחילה צריך שיתקן את מידותיו ואת חטאות נעוריו".[עכ"ל]. 

וזה כדברי רש"י "כל יום יהיו בעינך חדשים", כי ע"י המצווה והתורה אשר עשה מיום אתמול, נתרבה לו הקדושה וכלות הנפש ליום הבא אחריו. אשר בבחינה הזו לא היה מקודם ונראה בעיניו כחדשות, ודרך זו ניתן להסביר את הפסוקים הללו "החודש הזה לכם" היינו לעצמכם, ותוכלו להשיג בחינות התחדשות בעבודה בכל יום ויום, "ראש חודשים".

כי אז ניתן להשיג התחדשות והארת הקדושה כדוגמת עמ"י שזכו בים סוף ואמרו "זה אלי ואנוהו", "וראתה שפחה על הים מה שלא ראה יחזקאל" וכמו שהוקשו המפרשים למה לא נאמר "אנכי ה' אלהיך אשר בראתי שמים וארץ" ותירצו שאז בשעת בריאת העולם לא נשלם עוד כוונת הבריאה כי היה דור המבול ודור הפלגה אשר השחיתו דרכם וכפרו באלהי עולם ה'. 

וכל זה עד אשר הוציא את בנ"י ממצרים, כי אז נתגלה אלוהותו ית' בעולם. וזה ע"י הניסים והנפלאות ועשיית שפטים באלוהי מצרים אשר היו עובדים לשה. ולכן נצטווינו לשחטו ולצלותו באש לקיים "פסילי אלהיהם תשרפון באש" ונצטווינו "ועצם לא תשברו בו" בכדי שהעצמות השלמות יהיו באשפתות, ויהיו הגויים רואים שאלו עצמות השה אלילם, וכך נשלמה כוונת הבריאה ונתגלה כי הוא לבדו "מלך על כל הארץ". 

וזה "ראש חדשים" כי אז הייתה התחדשות הראשון, כידוע מספרי הקודש כי יש מוחין דקטנות ומוחין דגדלות, כי בתחילת כניסת האדם לעבודתו יתברך, ובראותו כי הוא רחוק מאוד מהשי"ת אל ייפול לבבו באומרו איך אפשר לי לקרב את עצמי לעבודת ה'. 

אלא ישעין עצמו על בחינת "מוחין דגדלות" אשר השיגו אבותינו ביציאת מצרים, אשר היו שקועים במ"ט שערי טומאה ואעפ"כ חפץ בם השי"ת, וקרבנו לעבודתו, בארבע לשונות של גאולה "והוצאתי והצלתי וגאלתי ולקחתי" וברגע אחד הוציאם ממ"ט שערי טומאה למ"ט שערי קדושה, וזכו לבחינת קדושה ולמעלות רמות, ולכן בהעלות האדם זאת על ליבו, ודאי לא ייאש את עצמו ויתחיל בעבודה, ויבוא לבחינת מוחין דקטנות, וכאשר יתמיד בעבודתו ירגיש בנפשו בכל יום התחדשות והארה יתירה מיום אתמול. 

והיא בחינת מוחין דגדלות נגד יום העבר, וזהו "ראשון הוא לכם לחודשי השנה" היינו לבוא לבחינת התחדשות ומוחין דגדלות בכל ימי השנה. ראשון וקודם לו עניין גאולת מצרים, שצריך האדם להעלות אל לבו את גאולת מצרים שהייתה לעמ"י שהיו בשפל המדרגה, ומכל מקום השיגו לבחינת מוחין דגדלות ומדרגות רמות בתכלית. 

ובזה מובן המדרש רבה "ד"א החודש הזה לכם הה"ד אשרי הגוי אשר ה' אלהיו" כי סיפא דקרא הוא "העם בחר לנחלה לו" נחלה וירושת עולם. כי "משמים הביט ה' ראה את כל בני האדם" וחפץ הקב"ה בהצדקם שישיגו את בחינת ההתחדשות והארת הקדושה. ולכן בעת יציאת מצרים "העם בחר לנחלה לו", להיות להם עניין גאולת מצרים לנחלה ולירושת עולם בכל דור ודור. 

היינו, שידבקו עצמם וישענו בבחינת מוחין דגדלות שהשיגו אבותיהם אז. ואזי גם הם ישיגו ויבואו להארה והתחדשות. וזהו שנאמר מקודם "מחשבות לבו לדור ודור" כי "מחשבות לבו לדור ודור" לכן "העם בחר לנחלה לו". על מנת שיזכו בו לדורות הבאים ויהיה להם לנחלה שגם הם ישיגו להארה ומוחין דגדלות, כמו שהשיגו אבותינו גם כשהיו במ"ט שערי טומאה, אלא שהכינו את ליבם לדרוש את ה' ועבודתו יתברך, וכמ"ש "ויאנחו בנ"י מן העבודה ויזעקו" היינו כשזעקו על מניעת עבודת ה', ולכן "ותעל שוועתם אל האלהים מן העבודה" כוונתם ומחשבתם הטובה אשר היה להם ושקבלו עליהם עבודתו יתברך.

ולזה היה צריך לתת להם מצווה זו רק במצרים להורות להם ולבניהם אחריהם, לבל ייאשו עצמם הגם שהיו בשפל המדרגה מאוד מכל מקום יזכן להתחדשות והארה גדולה מאוד כאשר היה באמת אחר כך. 

"והיה לכם למשמרת עד ארבעה עשר יום לחודש הזה" כי לא היה אפשר להם למצווה רבה זו מצוות שחטת הפסח, אלא ע"י ביקורת ד' ימים, היינו שיבקרו את מומי עצמם, ובכל יום התווספה בהם עוד קדושה, ובחינת ההתחדשות וד' ימים אלה כנגד ד' מדרגות דצח"מ, אשר אדם במעשיו מעלה הכול או ח"ו בהיפוך מוריד הכול.   

וע"י ביקור מומי חטאתו ותשובתו בלב נשבר ונדכה "והיה הדם לכם" דם של עצמכם שיתמעטו דמכם וחלביכם בתשובה, "לאות על הבתים" [שם], שלא יבוא המשחית לנגוף וזהו "ולא יהיה בכם נגף למשחית" [שם] שלא ימצא המשחית מקום מוכן בקרביכם, לחול בו הנגף ח"ו, ואך תהיו כולכם נקיים וטהורים להשראת השכינה והקדושה, והוא שנאמר "ויקרא משה לכל זקני ישראל ויאמר אליהם משכו וקחו לכם צאן" ופירש"י "מי שיש לו ימשוך משלו ומי שאין לו יקח מן השוק" ולכאורה דבר זה פשוט? 

ובמדרש רבה "אמר לו הקב"ה למשה כל זמן שישראל עובדין לאלהי מצרים לא יגאלו, לך ואמרת להן שיניחו מעשיהם הרעים ולכפור בע"ז, וקחו לכם" כלומר משכו ידיכם מע"ז וקחו לכם צאן של מצווה.על דרך "סור מרע ועשה טוב" כי כל זמן שהאדם אינו עושה תשובה על הרע ועושה מצווה הוי "כטובל ושרץ בידו".

וצריך להבין איך שייך עכשיו "משכו מע"ז" והתורה היא תמידית? 
ונקדים דברי המדרש "ואלה שמות בנ"י הבאים מצרימה את יעקב איש וביתו באו" הה"ד "חושך שבטו שונא בנו ואוהבו שחרו מוסר" שכן מצינו בישמעאל שהיה לו געגועין על אביו ולא רידהו ויצא לתרבות רעה?

מה עשה ישמעאל כשהיה בן ט"ו שנים התחיל להביא צלם מן השוק והיה מצחק בו ועובדו כמו שראה מאחרים מיד "ותרא שרה את בן הגר המצרית אשר ילדה לאברהם מצחק, ותאמר לאברהם גרש האמה הזאת ואת בנה" שמא ילמד בני אורחותיו. 

מיד "וירע הדבר מאוד בעיני אברהם, ויאמר אלהים לאברהם אל ירע בעינך" [שם]  מכאן אתה למד ש"היה אברהם טפל לשרה בנבואות" מיד "וישכם אברהם בבוקר" [שם].
ולכאורה ייפלא מאוד על אברהם שהיה מוסר את נפשו על קדושת שמו יתברך, להעביר "גילולים מן הארץ", ועתה כישמעאל בנו היה עובד ע"ז ירע הדבר לגרשו, אשר אפילו אחד מפשוטי העם כאשר רואה בבנו כי עובד ע"ז הוא, ודאי היה מגרשו מביתו ברוב "ביזיון וקצף"?

והנה, שמעתי בשם מרן הבעש"ט זיע"א, "תמה אני שכל זמן שע"ז של ממון בעולם אם יבוא משיח" שיש אנשים אוהבי ממון מאוד ואדוקים בתאוות ממון כע"ז ממש ורמז לזה "צלם" בגימטרייה "כסף".

ונוכל להבין מה שנאמר במדרש על מעשה ישמעאל, שהיה מביא "צלם מן השוק" שהרוויח בשוק ממון, והיה אדוק בו כע"ז. ושרה שראתה ברוח קדשה שתאוות הממון בוערת בקרבו מאוד כע"ז, לכן "וירע הדבר מאוד בעיני אברהם", כי אברהם חשב שהרוויח את הממון ביושר, כמו אנשים כשרים שעוסקים במו"מ לשם שמים. 

לכן "ויאמר ה' לאברהם שמע בקולה" [שם] לקול רוח הקודש שלה, ולכן מבואר במדרש "מכאן אתה למד שהיה אברהם טפל לשרה בנבואה", כי היא הייתה רואה יותר באיזו בחינה היה ישמעאל עוסק במו"מ ומרוויח. 

והנה גם עכשיו, בעו"ה ישנם אנשים שעובדים ע"ז בבחינה הזו שיש להם חמדת ממון מאוד ועוסקים במו"מ אך לאסוף ולקבוץ הון, והממון בעיניהם כע"ז ממש. ובערב פסח מחויב כל אדם לקיים "ונשלמה פרים שפתינו" ולקרוא סדר קרבן פסח, ולכן צריך מקודם לקיים "משכו" מע"ז דהיינו להשליך תאוות וחמדת הממון שהוא כעין ע"ז. 

ומה שאמרו רז"ל על העברות שהעובר עליהם כאילו עובד ע"ז, כמו הכועס, כאילו עובד ע"ז, ולשון הרע ששקול כע"ז וג"ע וש"ד, כי נשמת אדם היא חלק אלוה ממעל, וע"י הכעס הוא טורף נשמתו כמ"ש "טורף נפשו באפו" וכן לשון הרע שדיבר סרה על אחד מישראל שיש לו חלק אלוה ממעל. 
וכ"ש כשדיבר סרה על ת"ח וצדיק, הרי הוא כמדבר סרה על השי"ת עצמו. 

ומצינו נאמר במסכת שבת "המקרע בגדיו בחמתו והמשבר כליו בחמתו והמפזר מעותיו בחמתו, היה בעיניך כעובד ע"ז, שכך אומנותו של יצה"ר  היום אומר לו עשה כך ולמחר אומר לו עשה כך עד שאומר לו לך עבוד ע"ז והולך ועובד. א"ר אבין מאי קראה לא יהיה בך אל זר ולא תשתחוה לאל נכר, איזהו אל זר שיש בגופו של אדם הוי אומר זה יצה"ר" 

ונראה שכוונת ג' דברים אלו בגדיו הם המידות כמ"ש הסר ממך "הבגדים הצואים והלבש מחלצות", שכלים הם המצוות ומעשים טובים שהם כלי המלחמה של האדם נגד היצה"ר, ומעותיו הם המצוות היקרות שמניחן השי"ת בבית גנזיו כמו "יראת ה' היא אוצרו" וכמו "המוריד דמעות על אדם כשר", אשר אמרו רז"ל שהקב"ה סופרן ומניחם בבית גנזיו"[שם]. 

ודרך הכועס מתחלה קורע כסותו ואח"כ "עבירה גוררת עבירה" ומשבר כלי אומנותו אשר היא פרנסתו ומהם מחייתו, ואח"כ מפזר ממונו המזומן אצלו אשר חיי האדם תלויים בהם, וכמו כן מתחילה ע"י הכעס קורע בגדיו שהם המידות, ואח"כ משבר כליו הם המצוות כלי זיינו נגד יצה"ר, ואח"כ מפזר מעותיו המזומנים אלו המצוות היקרות המזומנים לו בידו ית', על כן נאמר "וקחו לכם צאן" של מצווה לקיים "ונשלמה פרים שפתינו" להמשיך לעצמו גאולת הנפש וגאולת הגוף, כי "בניסן נגאלו ובניסן עתידין להיגאל"   

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי