"קדושה וטהרה בעבודה" \ לפרשת קדושים

"וידבר ה' אל משה לאמר דבר אל כל עדת בני ישראל ואמרת אליהם קדושים תהיו כי קדוש אני ה' אלוקיכם (פרק י"ט פס' א- ב )"
הנה פסוק זה מוקשה הוא בכמה מובנים, אך בהבנתו שופך הוא אור על כל תפקיד הישראלי באשר הוא.
א. האם המילה "תהיו" היא הבטחה או הוראה?
ב. מדגיש הכתוב "כל עדת בני ישראל". האם גם הריקנים שבבני ישראל יגיעו למדרגת קדושים?
ג. מה הכוונה בלהיות קדושים? אם מילה זו לא תובן לאדם במשמעותה הפנימית, לא ידע למה לשאוף ולאיזה מטרה  לקדם עצמו.
ד. "כי קדוש אני ה' אלוקיכם". מה הקשר בין היות הבורא לקדוש, לכך שהנברא צריך להיות קדוש?
ה. מהו ה' אלוקיכם? האם ה' הוא רק של בני ישראל, הרי הבורא הוא הבורא לכל הנבראים וכל הנוצרים וכל המעשים, ואיך אומר הכתוב אלקיכם דווקא?

לשאלה א' 
במילה "תהיו" מקופלים שני המובנים. האחת דרישה והשנייה הבטחה. צריך לומר, שה' מתאר לנו את המצב אליו נגיע בעתיד. נותן לנו ה' ברחמיו גם את הדרך להגיע לכך מתוך בחירה, שאם לא בדרך זו, נגיע לכך בלאו הכי, אך מתוך ייסורים ח"ו, והחכם עיניו בראשו.
 מחד צריך האדם לשמוח בראותו, שעתיד הוא להיות קדוש. אך עליו לעורר עצמו להגיע לכך באופן הראוי ביותר. כפי המשל של בן עשירים, שמראים לו את ירושתו ונותנים לו ב' דרכים ללכת בהן, שבסוף כל אחת מהן מובטחת לו הירושה. דרך הא' המובחרת היא בדרך הדורשת יגיעה מרובה, אך נותנים בידיו הוראות ברורות איך לבצע זאת. דרך הב' מובילה אותו לתוך כבשני אש ותהומות אחרים מלאים עקרבים, נחשים וחיות רעות, כשאין באמתחתו שום כלי. והנמשל ברור.

לשאלה ב' 
"דבר אל כל עדת בני-ישראל" מחד צריך האדם לראות עצמו שפל. זאת ביחס לבוראו המשפיע לו כל טוב. אך מאידך צריך לראות עצמו ברום המעלות, בהיותו יכול להגיע לתכלית בריאתו, שהיא עבודת קונו.
בא הכתוב "כל עדת בני ישראל" ואמר שכל אדם צריך, יכול וראוי, שיראה עצמו בגאות זו. באפשרות הזו של ניצול הפוטנציאל הטמון בו כאדם כבַּרַת ביצוע. שיבין שהכוחות מסורים בידו לעשות את העבודה הנצרכת, ומתוך כח זה ואמונה זו בכוחו, יוכל לעשות עבודתו נאמנה.
כך צריך לראות כל ישראלי עצמו כבן מלך מלכי המלכים העתיד לירַש הון רב, אשר הוטלה עליו משימה וניתנו לו הכלים הראויים לעמוד בה. אל יאמר ישראלי באשר הוא ,אני קטן מכדי להגיע לשלמות, לקדושה, לדבקות בה'. אל יאמר הישראלי מה העבודה הזו לכם ולא לו.

לשאלה ג' – ד' 
רש"י מפרש את המילה "קדושים" כפרושים. הכוונה נבדלים, מרוחקים, לא דבוקים בבורא. 
בפתיחה לחכמת הקבלה, פס' י"ג מביא "בעל הסולם" זצוק"ל את ענין שינוי הצורה וקרבת הצורה (ניתן ללמוד ענין זה בהרחבה בתלמוד עשר ספירות, חלק א', במאמרי הרב"ש, בספרי "בעל הסולם", "מתן תורה", "פרי חכם" ועוד…).
נביא שורש ענין זה כאן בקצרה:
היות שהנברא ביקש יתר דבקות עם הבורא. וזאת מתוך בחירה, נטבעה בקשה זו, רצון זה, בחוק בל יעבור הקרוי בחכמת הקבלה צמצום א'.
עם בריאת הרצון, היה  הוא באחדות פשוטה עם אור א"ס בבחינת הוא ושמו אחד. כאשר הוא מבטא את האור ושמו את הרצון (שמו בגימטריא רצון). אחדות זו נבעה מתכונת ההשלמה, דהיינו היה המקבל, שזה הנברא והיה משפיע, שזה הבורא. די היה בכך כדי שתהיה אחדות.
בראות המקבל, שישנה דבקות בין האור לבין הבורא, השונה מאחדותו הוא עם הבורא. דהיינו, לאור הייתה דבקות של שוויון צורה, שהרי האור הוא המשכה של יש מיש מהבורא. רצה הנברא יתר דבקות. דהיינו, אף דבקות זו המתקיימת בין האור לבורא, דבקות הנובעת משוויון צורה.
כל מה שהרצון בא"ס בחר מתוך רצון ליתר דבקות נקבע כחוק. דהיינו, לא יתכן להגיע לדבקות בלי להגיע לשוויון צורה.
צורת רצונו של הבורא רצון להשפיע. צורת רצונו של הנברא רצון לקבל. כאשר אנו אומרים שהבורא קדוש הוא, כוונתנו שה' פרוש הוא מרצון לקבל. ברור הדבר, שהרי איך יתכן לומר על הבורא, שהוא התגלמות השלמות, שיש בו רצון לקבל, המבטא חסרון ???
היות והאדם רוצה להדבק בבורא, צריך אף הוא להשיג הצורה הזו של השפעה. על כן אף הוא צריך  להיות קדוש, מופרש מרצונו לקבל לעצמו. דהיינו מאנוכיותו. בהיותו עושה את הפעולות הראויות, דהיינו המעשים והכוונות שבמצוות התורה, אז מביא האדם עצמו לטבע חדש, לרצון להשפיע.
אמנם כדי להיות באחדות שלמה, אף זו שעמה נברא, דהיינו שבתחילה בא"ס היה באחדות פשוטה בהיותו מקבל והבורא משפיע. על כן גם תכונה זו של רצון לקבל אסור שתהיה נפסדת, שאחרת לא יגיע הנברא  ח"ו למטרת הבריאה של להטיב לנבראיו.
על כן, לאחר שקנה הנברא טבע חדש של רצון להשפיע, צריך להשתמש עם רצונו לקבל, אך בהשפעה. דהיינו, שקבלתו עצמה תהיה מתוך רצון להשפיע לנותן ולא מטעם רצונו לקבל לעצמו (ראה משל בעל הבית והאורח ).
בכך באנו לידי הבנה ברורה מה נצרך מאיתנו, כדי להגיע למציאות של "קדושים תהיו". וכן את הצורך בכך. דהיינו, כדי להגיע לקדושים, צריכים אנו לקנות את הטבע של רצון להשפיע. וזאת כדי להגיע לדבקות אמיתית של השוואת צורה עם הבורא.

לשאלה ה' 
שאלנו האם רק בני ישראל ראויים להיות קדושים. ולפי מה שהסברנו עד עתה מבינים אנו שהשאלה היא האם רק בני ישראל יכולים לקנות את התכונה של רצון להשפיע?
התשובה היא כן, אבל מסויג. דהיינו, ישראל הם רק נושאי הדגל. הראשונים לשאת את עול המצוות בעבודת הבורא. ולאחר שיכשירו את העולם להזדככות מסוימת, עד כדי שתוכרע הכף של מאזני כל העולם לצד זכות ולא לצד האנוכיות, אז יוכלו כל בני העולם להגיע למדרגת נעשה ונשמע. 
והיא מה שאומר רבי אלעזר ב"ר שמעון שכל העולם נכנסים בדבר הערבות בעניין עבודת הבורא, שהוא מדבר לעתיד לבוא כפי הכתוב "והיה ה' למלך על כל הארץ" ודייק ביום ההוא לא לפני זה. וכפי הכתוב: "כי מלאה הארץ דעה את ה' וגו'… ונהרו אליו כל הגויים וגו' "… ועוד.
בפנימיות הארץ מובן כרצון. דהיינו, שביום ההוא העתיד לבוא כל רצונותיו של האדם, אף הגשמיים ביותר, אף החזיר שבו יהפכו להיות קדושים. ויוכל האדם לאכול בסעודת  המשיח בסעודת הלוויתן. דהיינו שאף רצונותיו השפלים ביותר, שכיום מצווה הוא להימנע מהם לחלוטין יהפכו כולם לאפשריים לעשייה בקדושה.
וצריך לזכור ולא להפליג במעשיו ולחשוב שכבר הגיע העת. וצריך זהירות רבה ביותר להימנע מכל הרצונות הבהמיים והגשמיים הנקראים הגויים שבתוכו. ורק בהיות האדם  במציאות של ביאת משיח  אמיתית ישתנו הדברים הן לכלל האומה והעולם והן לאדם הפרטי. ובע"ה נגיע לכך במהרה בימינו אמן.

והנה, במדרש נאמר "קדושתי למעלה מקדושתכם" – והרי ברור הדבר, שאין הנברא כבוראו, ואם כן מה נדרש מפסוק זה ? אלא שבאם נשים לב כאן באה דרישה – בקשה-  מהקב"ה אל כנס"י ועל כל אחד ואחד מבניה, "קדושתי למעלה" – כלומר קידוש שמי [קידוש ה] הוא על פי "קדושתכם" שכשם שתקדשו אותי בעולם הזה, [בתחתונים] כך מתקדש שמי למעלה, וזה דבר נורא וקדוש ואיום, ומאידך הוד הדר לו. שרי זה שאמר הפסוק : תנו עז לאלקים" , שזוהי בחינת עזות דקדושה, שתלויה היא ב- "תנו" שהיא בחינת שינון – לימוד – "תנו רבנן" עליה ממדרגה למדרגה, תוך בחינת הענין האם יש בו לימוד לשם שמים או שמא להתגדל ולהיות "חיצוני". 

הצעה 
כל אדם יבחר לו רצונות אנוכיים שלו, שהוא מבקש לפרוש מהם, ומצד שני רצונות של השפעה כלפי אדם קרוב אליו, שהוא רוצה לשפר בתוכו, ויפעל זאת השבוע ביתר שאת וביתר עוז, עד שיקבלו מידות אלו קביעות מסוימת בתוך נפשו.