כי ה' יתן חכמה / פרשת כי תישא

"וַיִּתֵּן אֶל-מֹשֶׁה, כְּכַלֹּתוֹ לְדַבֵּר אִתּוֹ בְּהַר סִינַי"
אמר המדרש "ד"א ויתן אל משה הה"ד (משלי ב) כי ה' יתן חכמה מפיו דעת ותבונה גדולה החכמה וגדולה ממנה הדעת והבינה, הוי כי ה' יתן חכמה, אבל למי שהוא אוהב, מפיו דעת ותבונה. 

ר' יצחק ור' לוי חד מנהון אמר למה הדבר דומה? למלך שהיה לו בן ובא בנו מבית הספר מצא תמחוי לפני אביו, נטל אביו חתיכה אחת ונתנה לו. מה עשה בנו? אמר לו איני מבקש אלא מזה שבתוך פיך. מה עשה נתנו לו, ולמה? על שהיה מחבבו נתן לו מתוך פיו, הוי כי ה' יתן חכמה. וכל מי שהוא מחבבו יותר, מפיו דעת ותבונה  

וחד מנהון אמר, משל למלך שהיה לו בן, ובא מבית הספר ונתן לו מנה. א"ל בנו איני מבקש אלא ממה שבתוך פיך, נטל ונתן לו מתוך פיו הוי כי ה' יתן חכמה אלא מפיו דעת ותבונה" [ע"כ לשון המדרש]. 

שני דרכים בעבודת ה'
אמר האדמו"ר זצ"ל שלכאורה, משלי שניהם שווים ממש, ולשם מה נראה המדרש בלשון מחלוקת? אלא שאם נדקדק היטב בדבריהם נמצא מילים שונות בכל אחד מהם. 

במשל הראשון בא בנו מביה"ס מצא תמחוי לפני אביו. נטל אביו חתיכה אחת ונתנה לו. ואילו במשל השני לא נאמר מצא לפני אביו, אלא בא בנו מביה"ס ונתן לו מנה. וכן, במשל הראשון נאמר מה עשה, היינו נתנה לו ולא נאמר נטל ונתנה לו. ועוד במשל השני נאמר נטל ונתן לו לתוך פיו. וכל אלו ההבדלים באים להורות דרכי השגחה ועבודת האדם.

התנא הראשון כיוון במה שאמר, משל למלך שהיה לו בן, בא בנו מביה"ס מצא תמחוי לפני אביו, מילת "מצא" היא בדרך של מציאה בלי שום קריאה מאביו ולא היה נמנה מאוכלי שולחן המלך, רק שבא מעצמו ומצא תמחוי לפני אביו, נטל אביו חתיכה אחת ונתן לו. והבן, בראותו את אהבת אביו אליו, אמר לו איני מבקש אלא מה שבתוך פיך, להראות לכל הסובבים שם לפני המלך את אהבת אביו אליו. ומה עשה המלך? נתנה לו מתוך שהיה מחבבו לתוך פיו. 

והוא שרמז לנו דרך בעבודת השם, היינו, כאשר יהודי מפשוטי בני ישראל, העוסקים בתורה ועבודת השי"ת וזוכה מאת המלך הקב"ה, להשיג איזה השגה בתורה ובעבודה, ואיזה התעוררות של קדושה מושפעת עליו מהשמים, זו בחינת מציאה, ונטל אביו חתיכה ונתן לו ואז יש לו רשות לבקש מהש"י ולהתחנן לו "ישקני מנשיקות פיהו" הם רזין דאורייתא, שזו בחינת "מפיו דעת ותבונה", שיזכה וישיג גם את סודות התורה. 

וכולי האי, אולי ימצא חן בעיני הקב"ה וימלא אותו רוח אלהים בחכמה ובתבונה ודעת, הגם שאינו קרוא מהמלך, הרי השיג את מבוקשו מאת אביו, ונתן לו לתוך פיו. ויצא מזה מוסר השכל לכל אדם כקטן כגדול, להשגיח על עצמו ולטהר לבו מכל סוג ושמץ רע להיות כלי מוכן לקבל שפע קודש כי אולי ימצא חן בעיני השי"ת, ויגלה לו רזין דאורייתא הצפונים והגנוזים.

"לא הילכתי בגדולות ובנפלאות ממני"
התנא השני יורה לנו שאין לאדם לילך בגדלות ונפלאות ממנו, רק יעסוק בתורה ועבודת השי"ת הנגלות לנו ולבנינו, ואין לו לבקש ולחפש בגנזי המלך, כי אם בני עליה הקרואים מאת המלך היושבים ראשונה במלכות, להם לבדם ניתן הרשות מאת השם לבקש ולחנן מאת הש"י, שיתגלה להם מגנזי המלך, והוא הדיוק במשל השני, שאמר, משל למלך שהיה לו בן בא מביה"ס ונתן לו מנה. כי זה יורה שהוא מקרואי המלך להיות מאוכלי שולחנו ונתן לו מנה אחת המוכן לו משולחנו של מלך, אמר לו בנו איני מבקש אלא ממה שבפיך.

ומלשון "איני מבקש" בב' המשלים, ולא אמר מבקש אני מתוך פיך, מלמד על גודל ההשתוקקות של הבן לאהבת אביו, ומניח המנה שלו הגדולה ואמר איני מבקש שום דבר אלא ממה שבתוך פיך, וכל דבר בעולם אינו שווה לי נגד אהבתך, "כי טובים דודיך מיין" נטל ונתן לו מתוך פיו, בזה מדבר המשל ורומז לבני עליה צדיקי הדור אמר "נטל" לעין כל ונתן לו מתוך פיו. 

כי צדיקים זוכים בזרוע, וראו כולם "כי שם ה' נקרא עליו" ויראו ממנו. ולכן המלך אינו חש מלהטיל קנאה בסעודה ומגלה לו רזין דאורייתא "מפיו דעת ותבונה" לצד כי כולם יכירו וידעו כי הוא בנו אהובו. אמנם במשל הראשון, המדבר בפשוטי בנ"י הכשרים שעוסקים בתורת ה' באמונה, ואינם מבחינת בני עליה כי "ראיתי בני עליה והמה מועטים" לא אמר "נטל ונתן לו" כי הגם שלפעמים יזכה האדם לאיזה השגה מסודות התורה, אחרי התפילה והבקשה להשם אמנם ינתן לו בחשאי שלא יקנאו בו השרים על דרך "חתר לו חתירה מתחת כסא הכבוד" ולכן אין רשות להם לגלות לאחרים, כיון שגם לו נתגלה הדבר בחשאי ובדרך סוד.

אמנם, לכת השנייה, להם לבדם ניתן הכוח לומר לאחרים סודם, המושפע להם מן השמים, וזה עצם הנסיעה לצדיקים, ה' יאריך ימיהם, וזה אפשר לרמז בפסוק "כי תישא את ראש בני ישראל לפקודיהם", שע"י המניין לקח משה שם כל אחד ואחד מישראל לתוך פיו הקדוש ועי"ז התנשאו כל ישראל בקדושתו, ונמסר להם שפע קדושה מפיו של משה לכל ישראל במהרה בימינו.  

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי