"עליה ברוחניות מתוך הגשמיות" \ לפרשת לך לך

"וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-אַבְרָם, לֶךְ-לְךָ מֵאַרְצְךָ וּמִמּוֹלַדְתְּךָ וּמִבֵּית אָבִיךָ, אֶל-הָאָרֶץ, אֲשֶׁר אַרְאֶךָּ" 

נשמת אברהם
אמר האדמו"ר זצ"ל כי כל נשמת יהודי נקראת נשמת אברהם. ועיקר תכליתה ברדתה לעולם הזה, כדי שלא יהיה לה "נהמא דכיסופא"  היינו לחם של בושה שמקבלים אותו חינם  .
והנשמה לא נוח לה לצאת לעוה"ז , כי יש לה יראה שמא תתגשם בארציות ובתאוות , וגם יהיה לה זוהמה. לכן אמר הקב"ה לנשמה [בחינת אברהם] "לך לך" להנאתך ולטובתך שתקנה שלמות בזה העולם.
והנה ידוע כבר כי הליכה זו בחינת מעלה לאדם מעל מלאכי השרת, ומעצם הליכה זו תהיה לאדם מעלה שמגיעה עד שורש נשמתו ולחיי העוה"ב, שהיא מקבלת שכר על תומ"צ ולא תהיה לה "נהמא דכיסופא". [ודפח"ח]

דווקא מארציות – עלית הרוחניות 
ורמזה התורה לאדם כי שורש תיקון נשמתו הוא מתוך הארציות, באומרה "מארצך" היינו מהגשמיות שלך שתעשה את כל עבודתך הרוחנית והגשמית באמונה שיהיה הכל לשם שמים, "וממולדתך" שתקיים מצוות פריה ורבייה לשם שמים ותשבור את תאוותיך.
"ומבית אביך" שתעלה ותפעל להגיע מעבר למדרגת אביך וכמאמרם ז"ל "מתי יגיעו מעשי למעשי אבותי"  כי ענין ההגעה אל מעשה האבות הוא בחינת ההשוואה המחוייבת משורש האב הגשמי, אך על האדם להדבק בקב"ה , היינו במידותיו וע"כ צריך הוא לעבור את דרך עבודת ה' של אביו ולמעלה מזה.

ירושת הארץ – בזכות אבות
בעבודת ה' המביאה את האדם לאחוז בדרכי אבותיו יש את הכוח להביאו אל הנאמר "אל הארץ אשר אראך" היינו לחיי העוה"ב "ארץ העליונה" שהיא זו המאירה בכל יום ובכל עת לצדיקים העושים עבודתם נאמנה בלתי לה' לבדו, ועליה נאמר "צדיקים יושבים ועטרותיהם בראשיהם ונהנים מזיו השכינה".  ואם תאמר איך אני יכול להשיג אלוקות בעוה"ז של עשייה וגשמיות לזה אמר הכתוב "ואעשך" אפילו העשייה שלך כשתהיה לשם שמים "אעשך לגוי גדול". 
ופירש"י  "זהו שאומרים אלהי יצחק" כי ברכה רמז לבחינת בינה [כידוע] "ואגדלה שמך זהו שאומרים אלהי יעקב" בחינת הדעת. וכמו שאמרו רז"ל "קנה שם טוב קנה לעצמו"  דהיינו לעצמיות שהוא בחינת הדעת, וכשתזכה להשיג את התכלית הזו, "והיה ברכה" כי אותיות "והיה" לשון שמחה שממנה תוכל להמשיך ברכה וחיים ושלום אכי"ר.  

הכלי השלם ליראה מאהבה 
הנה אמרה המשנה "ויהי מורא שמים עליכם"  ירמוז כי שמים הכוונה לקב"ה, היינו שצריך האדם להיות ירא אותו יתברך. וקשה כי מלשון זו "מורא שמים" משמע שיש לקב"ה מורא, ואיך שייך מורא בקב"ה?  ואמר האדמו"ר שהכוונה ליראה מאהבה, שמגודל אהבת ה' לכל איש ישראל ירא כביכול הקב"ה שהאדם יגרום במעשיו להתרחק ממנו. וזה "מורא שמים". [ודפח"ח]

לכן כל איש ישראל צריך לבוא למעלת היראה מאהבה, כי זו דבקות בבורא ממש, ויהא ירא מלחטוא שמא תאבד ממנו הטובה הרבה "מה רב טובך אשר צפנת ליראיך"  על כן אמרה התורה לאדם אחוז בדרך של "לך לך מארצך" היינו "לך" ירמוז לעבודה והליכה בדרכיו יתברך, וכמ"ש "והלכת בדרכיו"  .
ומה שאמרה התורה "ארצך" היא "ארץ –כ" כי ארץ ירמוז על יראה  ואות "כ" מרמזת על הקב"ה, בחינת כתר היינו רצונו יתברך ויתעלה, והוא שרצתה התורה לומר לאיש הישראלי לך ועבוד את הבורא ב"ה עם "לך". עם הגשמיות וטובת העוה"ז שהיא הנאתך וטובתך, עבוד בהם את ה' כדי שלא יבוא חלילה להנאתך בלבד. וצא ולמד דבר זה מיראתו של הקב"ה , יראת האהבה לכל אשר ישראל יכונה, שזה רק מאהבה שרוצה בטובתך, לכן עבודתך צריכה להיות במדרגה זו גם כן. 

והנה ראית כי ר"ת "לך לך מארצך" הם אותיות "מלל" עד דרך הכתוב "מי ימלל גבורות ה'" 
כי עיקר המתקת הדינים הוא ע"י שהאדם משבר את הרצון הזר שבקרבו, וע"י שנוסע מהארציות שלו , ומקדש גם אותה לעבודת ה', הוא שמח ושש כל ימיו, וממלל הגבורות שעושה לו ה' מאהבתו אותו, אזי הוא בא לידי "מאה" גימטרייה של המילה "מלל" אותיות "אמה" שהיא בחינת בינה ששם שורש המתקת הדינים. 

ודרך זו תבוא לידי ביאור על פי שאמר המדרש  "ויאמר ה' אל אברם לך לך מארצך וגו' ר' יצחק פתח (תהלים מה) שמעי בת וראי והטי אזנך ושכחי עמך ובית אביך אמר רבי יצחק משל לאחד שהיה עובר ממקום למקום וראה בירה אחת דולקת אמר תאמר שהבירה זו בלא מנהיג הציץ עליו בעל הבירה אמר לו אני הוא בעל הבירה...." ואמר האדמו"ר זצ"ל היינו " שמעי בת וראי " זו הנשמה שירדה לעוה"ז, "ושכחי עמך ובית אביך" כדי שלא תהיה ב"נהמא דכיסופא" אלא תעמול ותתעלה במדרגה אחר מדרגה מתוך כך שמחפשת היא אלוקות בכל דבר ועניין מתוך אהבת הבורא ב"ה, וכשיעשה כן יציץ עליו בעל הבירה וישמח בו ויאהבו אהבה יתירה.  
בברכת "ואגדלה שמך והיה ברכה" 
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי.