"הוציאה ממסגר נפשי" \ לפרשת מקץ

"וַיְהִי, מִקֵּץ שְׁנָתַיִם יָמִים; וּפַרְעֹה חֹלֵם, וְהִנֵּה עֹמֵד עַל-הַיְאֹר" 

כי אשב בחושך ה' אור לי 
ואמר האדמו"ר שיש לשאול מדוע לא נתפרש מאיזה זמן נחשב הקץ הזה? ומה ההסבר לדברי המדרש שע"י שאמר לשר המשקים "זכרתני" "והזכרתני" נוספו לו שתי שנים כנאמר "ויהי מקץ שנתיים ימים"? ומדוע לא נתפרש הטעם והחטא על עשר שנים הקודמות לשתיים אלו שהיה נתון בבית הסוהר? ועוד מדוע נאמר "ופרעה חלם" והיה לתורה לומר "ויחלום פרעה" ? 

והשיב , על פי הפסוק  "אַשְׁרֵי אָדָם, שֹׁמֵעַ-לִי: לִשְׁקֹד עַל-דַּלְתֹתַי, יוֹם יוֹם" שהרי היה לו לומר "על דלתותי תמיד" אך התשובה לאלו השניים היא על הנאמר  "יְחַיֵּנוּ, מִיֹּמָיִם בַּיּוֹם, הַשְּׁלִישִׁי, יְקִמֵנוּ, וְנִחְיֶה לְפָנָיו"  

והנה אצל יוסף נאמר  "וַיְהִי, כְּדַבְּרָהּ אֶל-יוֹסֵף יוֹם יוֹם" כי אם פוגע היצר באדם אז גם אם הוא דוחה אותו , אעפ"כ עדיין לא סר ממנו לגמרי ופוגע בו ביום השני, ואם דוחה הוא אותו גם ביום השני אז בקל יכול להיפטר ממנו בפעם השלישית בעזרתו יתברך לגמרי, וזה סוד הכתוב "יחינו מיומיים" היינו שבאלו ב' הימים שהיצר מסית לאדם וביום השלישי יקימנו ונחיה לפניו, כי אז בנקל יכול לפטור אותו. 

והנה כתיב  "הוֹצִיאָה מִמַּסְגֵּר, נַפְשִׁי לְהוֹדוֹת אֶת-שְׁמֶךָ" כי כל אדם הוא במאסר שאסור הוא בחמדת גופו וטבעו שסובבים אותו. ואם זכה האדם ויצא לחופשי ממאסרו, היינו שבא לידי כמה נסיונות ויצא בשלום, אז שולח אותו השי"ת ללמד אחרים דרכו יתברך, ולהוציאם ממאסרם. וזהו בחינת הצדי"ק שמעלה את בני האדם מבור תחתיות. לכן יוסף היינו הצדי"ק לאחר שכבש את יצרו נתנוהו לבית האסורים "מְקוֹם, אֲשֶׁר אֲסִירֵי הַמֶּלֶךְ אֲסוּרִים"  

כלומר, שבחינת מלכות שמים אצלם הייתה במאסר מחמת חמריות גופם, ןלכן לא יכלו להכניס את עצמם תחת עומ"ש, וע"כ מחויב הצדי"ק להעלות את האנשים הללו שהם בבית הסוהר.  
והעיקר ע"י שיורה להם דרך התשובה הרמוזה במילים "ןיהי שם בבית הסוהר" ר"ת שוב"ה. 

ומקבלים כולם את כוחם מהצדיק וזה כוונת הפסוק  "וְאֵת כָּל-אֲשֶׁר עֹשִׂים שָׁם, הוּא הָיָה עֹשֶׂה"
והרי לפלא יחשב שנאמר שהוא היה עושה לבדו את עבודתם וטורח עבורם , כמשמע מלשון פשט הכתוב.  אלא שירמוז הכתוב לתיקונים כי עשייה לשון תיקון, כלומר כל התיקונים שנעשו , זה ע"י הצדי"ק וזה העניין של "שר המשקים והאופים" שמורים על מיני תאוות וחמדת העוה"ז, והעצה שנותן הצדי"ק לאנשים הוא שמאיר להם בחכמתו מכל חמדת העוה"ז שהם כלים ונפסדים ואין בהם ממש, והעיקר הוא לאחוז בדבר הנצחי והקיים לעד. וזה הנאמר  "בְּשׁוּב יְהוָה, אֶת-שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ, כְּחֹלְמִים" כלומר, כאשר ייתן ה' בלבנו לשוב באמת, "היינו כחולמים" כי אז יראה לעין כל כי כל חמדת העוה"ז הוא רק לפי רגע, ולאחר זה הרגע הם כלא היו, והם כולם בחינת חלום, אבל הצדי"ק עליו נאמר  "וַאֲנִי, שָׁמַעְתִּי עָלֶיךָ לֵאמֹר, תִּשְׁמַע חֲלוֹם, לִפְתֹּר אֹתוֹ" מלשון הפרה.

שהצדי"ק מיפר את אלו התאוות שהם כחלומות השווא וזה שאמרה התורה "ויהי מקץ שנתיים ימים" היינו בזמן שהקיץ האדם משנת איוולתו "ופרע"ה חולם" מתגלה לו לאדם שהוא רק כחלום, כי פרע"ה לשון התגלות כנאמר  "וּפָרַע אֶת-רֹאשׁ הָאִשָּׁה" וזהו ענין הפדות שהצדי"ק פותר אותם היינו שמיפר אותם ומודיע "אֲשֶׁר הָאֱלֹהִים עֹשֶׂה, הֶרְאָה אֶת פַּרְעֹה"  .

כלומר שכל הז' מידות הם בגבהי מרומים בקדושה אך כשמתעורר אדם באיזה מידה מלמעלה אז אצל הרשע מתגשם הדבר ונתהווה מאהב"ה חמדה ומירא"ה כעס. וזה מכלה לקדושה ח"ו וזהו "שֶׁבַע פָּרֹת שֶׁבַע שָׁנִים הֵנָּה" (שם) כי שנ"ה בגימטרייה ספיר"ה כי כמו שנשתנה אצל האדם בפנימיות כן יכול להשתנות אצל האדם בעבדות מטוב לרע ח"ו, וזה "וְשֶׁבַע הַשִּׁבֳּלִים" (שם) אותיות מלבי"ש עד שיבוא הצדי"ק ומעלה הכל לעבודתו יתברך. [ודפח"ח] 

ויהי מקץ – חובת ההתבוננות
"ויהי מקץ" יש צורך לאדם להתבונן מה מעשיו גרמו לטוב או חלילה בהיפך, ולשנות מיד מרעה לטובה כי כל ישראל הם בחינת "צדיקים" כנאמר  "וְעַמֵּךְ כֻּלָּם צַדִּיקִים, לְעוֹלָם יִירְשׁוּ אָרֶץ" ודרך צדיקים להפך רוגז לרחמים, ואילו הרשעים מהפכים רחמים לרוגז. 
וכשמתבונן בזה האדם הרי הוא בא ליראה גדולה ונוראה וזה הוא הרמוז במילים "ויהי מקץ" היינו קיצה של מלכות הרשעה כי זה בא ע"י "שנתיים" מלשון שינוי פעמיים שמשנה החושך לאור וחושך ליום, כלומר שבמעשיו משתנה הרוגז לרחמים וזה סוד הפסוקים  "וַיֹּאמֶר פַּרְעֹה אֶל-יוֹסֵף" היינו לאחר שהתגלו לעין כל דרכי עבודת ה' שאינם יכולים להיות יותר בגלות והם גלויים שהרי פר"ע לשון גילוי, וכל זאת כי הייתה הוספה ועלייה ביראת ה' "אַחֲרֵי הוֹדִיעַ אֱלֹהִים אוֹתְךָ אֶת-כָּל-זֹאת" היינו שבדרך הפיכת הרע לטוב, "אֵין נָבוֹן וְחָכָם" היינו מידות הבינה והחכמה עלו ל"אין" היינו אור אין סוף , "כָּמוֹךָ" והרי הם נמשכו ועלו ל"כמו – כ" היינו כתר עליון "אַתָּה תִּהְיֶה עַל-בֵּיתִי" אתה לשון נוכח גילוי אלוקות בעין ממש, בחינת "אתה הוא אלהינו בשמים ובארץ" , "וְעַל-פִּיךָ יִשַּׁק כָּל-עַמִּי" שילמדו ממך שלא נכשלת בחטא , "רַק הַכִּסֵּא" היינו שגדולה התשובה שמגיעה עד כבא הכבוד "אֶגְדַּל מִמֶּךּ" כי אין האדם יכול להיות גדול מיוצרו וכמאמר המדרש  
"א"ר שמעון בן לקיש שתי פרשיות הכתיב לנו משה בתורה ואנו למדין אותן מפרשת פרעה הרשע כתוב אחד אומר  "והיית רק למעלה" יכול כמוני ת"ל רק לשון מיעוט גדולתי למעלה מגדולתכם,  ואנו למדין אותה מפרעה הרשע שנאמר  "אתה תהיה על ביתי" יכול כמוני ת"ל רק הכסא אגדל ממך גדולתי למעלה מגדולתך" על כן יש לכל אחד ואחד מישראל לידע כי בידיו היכולת לעלות מעלה עד כסא הכבוד בדרך היראה והעלייה ומניצחון הרוח על הגוף ותאוות העוה"ז , והוא שנאמר  "וַיֹּאמֶר פַּרְעֹה, אֶל-יוֹסֵף: רְאֵה נָתַתִּי אֹתְךָ, עַל כָּל-אֶרֶץ מִצְרָיִם" הם מצרי היצה"ר וחבורתו.

וכל זה ע"י מעשה ממש ולא ע"י כוונות טובות שלא באו לידי מעשה "וַיָּסַר פַּרְעֹה אֶת-טַבַּעְתּוֹ מֵעַל יָדוֹ, וַיִּתֵּן אֹתָהּ עַל-יַד יוֹסֵף" ואז עם המעשה מתלבשת בו אורה ושמחה של קדושה "וַיַּלְבֵּשׁ אֹתוֹ בִּגְדֵי שֵׁשׁ" מידות [חג"ת נה"י]  "וַיָּשֶׂם רְבִד הַזָּהָב עַל-צַוָּארוֹ וַיַּרְכֵּב אֹתוֹ, בְּמִרְכֶּבֶת הַמִּשְׁנֶה אֲשֶׁר-לוֹ" היא מידת המלכות , "וַיִּקְרְאוּ לְפָנָיו, אַבְרֵךְ" שהיה מן הקצה אל הקצה,  "וְנָתוֹן אֹתוֹ, עַל כָּל-אֶרֶץ מִצְרָיִם" בכדי להוציא את כל ניצוצות הקודש ממנה עד שתהיה "כמצולה ללא דגים".  
וכל זה בא לידי יוסף כי היה מתבונן על מעשיו בבחינת "עומד על היאור" כי "יאור" רומז על י' אורות של קדושה העומדות ומחכות לגאולתן ולהשפיע שפע טוב .

ועל כן, יתחזק האדם בידיעתו כי הבלי העוה"ז הם בחינת "ופרע"ה חולם" והכל יתגלה כמחזה שווא ויתפוס עצמו אצל הצדי"ק ויחזק התקשרותו בו כיוסף שעמד על פי פחת ודמות דיוקן אביו הוא שעצרו, ויקויים בו " וְכָל-הָאָרֶץ בָּאוּ מִצְרַיְמָה, לִשְׁבֹּר אֶל-יוֹסֵף" לשבור את תאוותיהם וחמדת עוה"ז ולבוא לידי הולדה מחודשת ויצירה קדושה. 

יהי"ר שיקויים בנו בחינת "אֵין-נָבוֹן וְחָכָם, כָּמוֹךָ"

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי