"לפני ה' אלקיכם" \ לפרשת נצבים

"אַתֶּם נִצָּבִים הַיּוֹם כֻּלְּכֶם, לִפְנֵי יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם רָאשֵׁיכֶם שִׁבְטֵיכֶם, זִקְנֵיכֶם וְשֹׁטְרֵיכֶם, כֹּל, אִישׁ יִשְׂרָאֵל טַפְּכֶם נְשֵׁיכֶם וְגֵרְךָ, אֲשֶׁר בְּקֶרֶב מַחֲנֶיךָ מֵחֹטֵב עֵצֶיךָ, עַד שֹׁאֵב מֵימֶיךָ. לְעָבְרְךָ, בִּבְרִית יְהוָה אֱלֹהֶיךָ" 

עיקר תפילת ראש השנה – שיתגלה כבוד ה' בעולם. 

בר"ה צריך כל אחד ואחד להתפלל שיזכה לעבוד את יוצרו יתברך, בלבב שלם, ולא יהיה חלילה מאותם שצווחים "הב הב" כמו שמצינו  על הכתוב "לעלוקה שתי בנות הב הב"  .עלוקה פירושו גיהנם. והרשעים הנלכדים בגיהנם זה, צווחין ככלבא "הב-הב". דהיינו הב לן עותרא דעלמא הדין, הב לן עותרא דעלמא דאתי"(תן לנו עושר של העולם הזה, תן לנו עושר של העולם הבא).

על כן כל ועיקר תפלתו יהיה על הרצון שלו שכבוד מלכותו יתברך שהוא מלך ישראל וגואלו, ייראה לעיני כל חי, וזה אמר הכתוב "אתם נצבים" ירמוז לתפלת ר"ה, בבחינת "וְהִנֵּה יְהוָה נִצָּב עָלָיו"   ומיד יבוא לידי יראה גדולה ונוראה "מַה-נּוֹרָא, הַמָּקוֹם הַזֶּה, אֵין זֶה, כִּי אִם-בֵּית אֱלֹהִים, וְזֶה, שַׁעַר הַשָּׁמָיִם"  ויכוון את תפילתו שהשכינה תשרה על כל אחד ואחד מישראל, "שיר-אל" והוא כאומרם ז"ל "המתפלל צריך שיראה כאלו שכינה שרויה כנגדו".  כלומר שעליו להעמיק את כל חושיו בתשובה הרוחנית לזכות לאור השכינה. 

וזה כוונת הפסוק באומרו "אתם נצבים היום כולכם" היינו כל מעשיכם, מחשבותיכם, נסתרות ליבכם, "לפני ה' אלקיכם" בוחן כליות ולב, לבחון את דרכי עבודתכם, מסירות הנפש שלכם, ואהבת ה' שלכם. לכן נקטה התורה בחינת "נצבים" שידוע העומד לדין הריהו עומד ואינו רשאי לישב. כמובא בגמרא  "עמוד על רגליך ויעידו בך ולא לפנינו אתה עומד אלא לפני מי שאמר והיה העולם אתה עומד".

מהגדול אל הקטן 
מנהגו של עולם הוא להתחיל בקטנות ולהתרומם לגדלות בעלייה מתמדת והולכת. והנה במקום משפט ודין אין משוא פנים, "וְדָל,לֹא תֶהְדַּר בְּרִיבוֹ"  ו"לֹא-תִשָּׂא פְנֵי-דָל, וְלֹא תֶהְדַּר פְּנֵי גָדוֹל"  
כי כל מעשה קטן או גדול עומד למשפטו יתברך, על כן אמרה התורה "רָאשֵׁיכֶם שִׁבְטֵיכֶם, זִקְנֵיכֶם וְשֹׁטְרֵיכֶם, כֹּל, אִישׁ יִשְׂרָאֵל" היינו, כי רעת האדם באה ממנהיגיו, והמה רואים ואינם מוכיחים באהבה, על כן נמשך עליהם משהו מעוון העדה. וכך נופל האדם במדרגותיו, היינו ראשו ורובו בהבלי העוה"ז, ואינו חושש לשבט  מוסר, ואינו שת ליבו לדייני העדה ומנהיגיה, ואינו שם על ליבו מה שנצטווה ועומד מהר סיני שהם בחינת "שטר חוב" שבאים השוטרים לגבות, וממילא אינו שת על ליבו לעבור על מצוות ה', ללא בושה וכלימה שזו בחינת "כל איש ישראל" שמשפיע בדרך זו על ירידת קרנם של ישראל חלילה וחלילה, היל"ת. 

המגמה היא לגלות את הכוחות 
החודש השביעי הוא גם החודש הראשון לחודשי השנה, שהקב"ה בעצמו מברכו בשבת מברכים בשבת האחרונה של חודש אלול, ובכוח זה ישראל מברכים את החדשים י"א פעמים בשנה" 

וממשיך שם:  ”כתיב אתם נצבים היום, דהיום קאי על ראש השנה שהוא יום הדין, וכמו שנאמר ויהי היום וגו` ותרגם והוה יום דינא רבא, ואתם נצבים קיימים ועומדים, והיינו שזוכים בדין. ובשבת שלפני ראש השנה שהוא השבת האחרון דחודש אלול קורין אז פרשת אתם נצבים   ש”פרשה זו קורין לעולם קודם ראש השנה. ומרומז במלת היום דקאי על ראש השנה וכו' זהו ברכתו של הקב"ה בשבת מברכים חודש השביעי, שהוא המושבע והמשביע ברוב טוב לכל ישראל על כל השנה"

והנה, אף על פי שמדובר אודות ”ברכתו של הקב"ה (הקב"ה בעצמו מברכו) – הרי זה עניין הקשור עם כללות מעשינו ועבודתנו (עבודת ופעולת האדם, ולא באופן של נהמא דכיסופא" כי המשכת ברכתו של הקב"ה בכל שאר י"א חדשי השנה נפעלת על ידי עבודת בני ישראל דווקא – ”ישראל מברכים את החדשים י"א פעמים בשנה". 

זאת אומרת: ישראל מברכים את י"א חדש השנה בכוח ברכתו של הקב"ה בשבת האחרון של  אלול, אבל אעפ"כ גילוי ברכתו של הקב"ה בשאר חדשי השנה נעשית על ידי פעולתן של ישראל – ”ישראל מברכים את החדשים". ויתירה מזו: פעולתן של ישראל – שהם ”מברכים את החדשים י"א פעמים בשנה " שייכת כולה לישראל, שהם בעלי-בתים על כך.

וידוע החילוק שבין תפלה וברכה, שתפלה ענינה בקשת ברכה, וברכה ענינה שהמברך נמצא במקום נעלה יותר מהברכה, ולכן בכוחו לצוות להמשיך את הברכה.
ומזה מובן גם בנוגע לענייננו: מה שישראל מברכים את החדשים י"א פעמים בשנה, הרי זה לפי שמקומם הוא למעלה ממקום הברכות, ולכם הם ”בעלי-בתים" להמשיך את כל הברכות – ששה לשונות של ברכה שאומרים בברכת החודש, שהם כוללים את כל הברכות.

ונוסף לזה: עבודתם ופעולתם של בני ישראל היא לא רק בנוגע לשאר י"א חדשי השנה , אלא גם בנוגע לשבת מברכים חודש השביעי שהקב"ה בעצמו מברכו, שהרי ברכתו של הקב"ה בשבת מברכים חודש השביעי היא – "אתם נצבים היום" שבני ישראל נמצאים במעמד ומצב של ”ניצבים"

והנה מדייק הבעל שם טוב  ”כתיב אתם נצבים היום" העניין זה שישראל הם "נצבים" הוא עפ"י הכתוב בתורה – "תורה אור" ו"תורת חיים" היינו, עניין הבא בגילוי (אור) בחיי היום יום ("חיים")

ועניין זה אמור על כל הסוגים שבבני ישראל – "רָאשֵׁיכֶם שִׁבְטֵיכֶם, זִקְנֵיכֶם וְשֹׁטְרֵיכֶם, כֹּל, אִישׁ יִשְׂרָאֵל טַפְּכֶם נְשֵׁיכֶם וְגֵרְךָ, אֲשֶׁר בְּקֶרֶב מַחֲנֶיךָ מֵחֹטֵב עֵצֶיךָ, עַד שֹׁאֵב מֵימֶיךָ" כל העשר סוגים שבבני ישראל. הם עשר כוחות הנפש וג' לבושי הנפש, וממשיכים זאת בכל עשרת הסוגים שבעבודת האדם, ועד לעניינים פשוטים לגמרי - שתהיה העבודה באופן של "בכל דרכיך דעהו". 

כריתת ברית בראש השנה
פרשת נצבים נקראת תמיד לפני ר"ה  ורמז לכך יש במילה "היום" שרומז ליום הדין כנ"ל. וכשם שמשה רבנו מחבר את עמ"י עם קודשא בריך הוא ע"י תורה ומצוות כך ר"ה מחבר את האדם עם בוראו בכוחו של היום. 

כך שביום זה נוצרת ברית של התקשרות מחודשת בין אבינו שבשמים לבנים "בני בכורי ישראל"  וברית זו באה לידי ביטוי כמאז, בדבקות וקיום התומ"צ כי זו התקשרות עליונה, אך יש התקשרות גדולה ממנה והיא ההתקשרות לבורא עצמו, אל עצמותו יתברך, ע"י שאומרים בכל כוונת הלב "מלוך על כל העולם כולו בכבודך"  היינו מסירות נפש על קדושת ה' . 

ואמר האדמו"ר הזקן בסוף מעשה עקידת יצחק  "…וַיֻּגַּד לְאַבְרָהָם, לֵאמֹר:  הִנֵּה יָלְדָה מִלְכָּה גַם-הִוא, בָּנִים--לְנָחוֹר אָחִיךָ...... וּבְתוּאֵל, יָלַד אֶת-רִבְקָה; שְׁמֹנָה אֵלֶּה יָלְדָה מִלְכָּה, לְנָחוֹר אֲחִי אַבְרָהָם.  וּפִילַגְשׁוֹ, וּשְׁמָהּ רְאוּמָה; וַתֵּלֶד גַּם-הִוא אֶת-טֶבַח וְאֶת-גַּחַם, וְאֶת-תַּחַשׁ וְאֶת-מַעֲכָה"  
"מעכה" זה נוטריקון "מלוך על כל העולם כולו בכבודך" , זהו סיום פרשת העקדה – המלכת ה' על הכל . ואמר רבי לוי-יצחק שניאורסאהן זצ"ל "ואת מעכה": וידוי אחר תשובה מגיע עד כיסא הכבוד. 

כריתת הברית באה בקבלה בלב שלא לעבור על מצוות ה' ולא להפר את בריתו, וזאת ע"י תקיעות השופר, השופר שהוא זכר לאילו של יצחק אבינו, נשמע במעומד ובמיושב, אנו נערבב בהם את השטן, על ידי שנזכור, שבין אם אנו עומדים בגבהות קומה, בקוממיות, בהארת פנים ובין אם חלילה אנו יושבים בקטנות בצמצום, בצער, תמיד ישנו האיל המסתתר בסבך בקרניו, הממתין לנו מששת ימי בראשית. 

"קרוב מאוד" - שתי דרכים 
בסיום דבריו של משה רבנו אל בני-ישראל, הוא אומר: "כי המצווה הזאת אשר אנוכי מצווך היום, לא נפלאת היא ממך ולא רחוקה היא... כי קרוב אליך הדבר מאוד בפיך ובלבבך לעשותו".  משה רבנו אומר לעם-ישראל, שאין זה קשה ואין זה רחוק לאהוב את ה' ולקיים את מצוותיו, אלא הדבר "קרוב מאוד".

הדברים מעוררים כמובן את השאלה, איך אפשר לומר שאהבת ה' וקיום כל מצוותיו הוא דבר
קל ו'קרוב'? הלוא טבעו של האדם מתנגד לכך, ואהבתו הטבעית של האדם נתונה לענייני
העולם הזה, ואיך אפשר בקלות כזאת להפוך את תאוות הלב לאהבת ה' ?

מסביר האדמו"ר הזקן בספר התניא,  שה'קרבה' היא מהעובדה שיש בלב כל יהודי אהבה
מוסתרת לקב"ה, ומכאן שאין הוא צריך לחולל שום דבר חדש, אלא רק לגלות ולעורר את
האהבה הטבעית שטמונה בליבו. דבר זה 'קרוב' לכל אדם, ונדרש לזה מאמץ סביר בלבד.
אבל עדיין אין זה מסביר את לשון הפסוק. התורה אינה מדברת רק על הלב "ובלבבך" אלא גם על קיום התורה והמצוות בפועל "בפיך... לעשותו", והרי זו לכאורה משימה גדולה וקשה ? 

יש דרך ארוכה וקצרה, וההסבר טמון בשתי מילים שכותב בעל התניא בשער ספרו: "בדרך ארוכה וקצרה". אמנם זו דרך ארוכה, אך באותה שעה גם קצרה. היא ארוכה - מכיוון שהיא דורשת התבוננות ויגיעה, כדי לגלות את אהבת ה' הפנימית ולהביאה לידי ביטוי בחיי היום-יום; אך כשעושים כך, בסופו של דבר היא קצרה ו'קרובה', שכן היא מביאה את האדם בביטחון אל היעד.

כשיהודי מתבונן בגדולת ה', אמנם הוא נדרש ללמוד, לחשוב ולהתעמק בדברים, אך בסופו של דבר הוא מגיע ליעדו. על-ידי כך הוא מעורר בליבו רגשות של אהבת ה' ויראתו, לא כהתלהבות חולפת אלא כרגש קבוע ויציב, שמחיה את כל חיי התורה והמצוות שלו.
ויש דרך קצרה וארוכה , היינו להסתמך על האמונה הבסיסית הנטועה בלב כל יהודי, בלי להזדקק להתבוננות בגדולת ה'. אולם זו דרך 'קצרה וארוכה'. היא קצרה, מכיוון שכל יהודי מאמין בה', אך היא גם ארוכה, שכן האמונה עצמה עלולה להיות מופשטת ורחוקה מחיי היום-יום, ובמהרה עלול האדם ליפול במשוכות החיים.
דווקא הדרך ה'ארוכה' יותר - דרך ההתבוננות - היא גם ה'קצרה', ועליה אומר משה רבנו: "כי קרוב אליך הדבר מאוד". על-ידי הלימוד וההתבוננות בגדולת ה', מגיע האדם להכרה פנימית עמוקה, שבכוחה קל לו ו'קרוב' אליו למלא את רצון ה'. 

בברכת הַחַיִּים וְהַטּוֹב לכתיבה וחתימה טובה
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי