"עבודת ה' בשמחה" \ לפרשת נח 

"אֵלֶּה, תּוֹלְדֹת נֹחַ--נֹחַ אִישׁ צַדִּיק תָּמִים הָיָה, בְּדֹרֹתָיו אֶת-הָאֱלֹהִים, הִתְהַלֶּךְ-נֹחַ"  

עבדו את ה' בשמחה
בסוף פרשת בראשית נאמר "וְנֹחַ, מָצָא חֵן בְּעֵינֵי יְהוָה" ועניין הסמיכות בין פסוק זה לפסוק הפותח את פרשתנו מצריך מאתנו לברר, מה השייכות שיש בין שני הפסוקים.
ואמר האדמו"ר זצ"ל "אלה תולדת נח" מתי הוא "נח" כאשר "תולדת" היינו בניו ובנותיו הם בבחינת "נח" , היינו שהולכים בדרך ה' ועובדים אותו באמת. על כן אמרה תורה בסמיכות "ונח מצא חן בעיני ה'" כי "אלה תולדת נח" [ודפח"ח] .

וידוע כי עבודת ה' הנעשית בשמחה היא המדרגה הגדולה לה התאוה דוד המלך ע"ה כמאמרו  "עִבְדוּ אֶת-יְהוָה בְּשִׂמְחָה" והנה על נקל ניתן לשאול מדוע נכתבה מילת "את" שהרי יכול היה לומר "עבדו ה' בשמחה" ? אלא שבמילה זו בא דוד המלך ע"ה להורות לנו על איכות עבודתינו, ובאיזה אופן נעבוד את הבורא יתברך שמו. שלכאורה יש להקשות קושיה עצומה מפסוק זה. שהרי מהמילים "עבדו את ה' בשמחה" משמע לכאורה שהאדם צריך לעבוד את ה' בשמחה וגילה, והלא ידוע אמרם חז"ל  "אין עומדין להתפלל אלא מתוך כובד ראש". 

וכתיב עוד "לֵב-נִשְׁבָּר וְנִדְכֶּה אֱלֹהִים, לֹא תִבְזֶה"   ומכאן לכאורה היינו חושבים שעיקר עבודת ה' להיות שפל וברוח נשברה. ויותר יש להבין את הפסוק "וְגִילוּ, בִּרְעָדָה"  וכבר שאלה הגמרא כיצד אפשר להיות שני הפכים בנושא אחד היינו לשמוח ולרעוד בפעם אחת?  ? לכן נראה שכל זאת בא הכתוב "עבדו את ה' בשמחה" לתרץ ולייעץ לנו לעבוד את הקב"ה רק בשמחה דווקא. 

ועל כן באה המילה "את" על מנת לשלול כל שאר מיני שמחות גשמיות של הנאות גשמיות אלא רק "עבדו את ה' בשמחה" היינו שמחה של מצווה, שצריך כך אדם לדעת שאין לו שום שמחה בעולם רק שמחה אחת, היינו לשיש ולשמוח בכל עוז במה שזכה לעבוד את בוראו. 

ועל עבודה שכזו אמר הכתוב  "יִשְׂמַח יִשְׂרָאֵל בְּעֹשָׂיו" היינו ששמחת ישראל הוא רק בזכרם כי עבודת ה' היא לבדה שעושה את כל המעשים, ולא יפעל האדם מאומה ללא רצון ה', וע"כ המשיך הכתוב ואמר  "בְּנֵי-צִיּוֹן, יָגִילוּ בְמַלְכָּם" שזו היא הגילה והחדווה שלהם ביודעם שהבורא יתברך הוא מלכם ומלך עולם. 

וכך נוכל לבאר את הנאמר בפסוק  "ונח מצא חן בעיני ה" שזו בחינת "מציאה" בהיסח הדעת, שנח היה כ"כ שפל ועניו בעיני עצמו עד שהיתה לו "היסח הדעת" לגמרי ממציאת חן בעיני ה', ועשה כל ענייניו בשמחה לשם שמים בלבד, וע"י כך זכה שבאה לו "מציאת חן" בעיני ה' בהיסח הדעת שלו.

מדרגת הצדיק – מעשים טובים
פירש רש"י הקדוש  שעיקר תולדותיהם של צדיקים מעשיהם הטובים. 
והנה "צדיק תמים" ירמוז לקב"ה  ו"היה" הוא לשון שמחה, "ודורותיו" ירמוז ל"דירה" והכוונה לחדרי ליבו של האדם, וזה סוד הפסוק "אלה תולדת נח " שעיקר צדקותו של נח היו "תולדת" היינו מעשים טובים.

והנה עוד אמרנו כי נח היה עניו ושפל בעיני עצמו עד כי מציאת החן של הקב"ה אליו הייתה באופן של היסח הדעת, אעפ"כ לא נפל לעצבות ח"ו, אלא שתמיד היה בשמחה ש"איש צדיק תמים היה בדורותיו"  היינו בקירות ליבו, וע"י השמחה הזו נזכר שיש לו אל גיבור ונורא, ועל ידי הכרה זו בא לידי "אֶת-הָאֱלֹהִים, הִתְהַלֶּךְ-נֹחַ"  וזה משום שהיה עוסק במעשים טובים ובשמחת עבודת הבורא, על כן יכול היה להיות בבחינה הקרויה "התהלך" היינו הליכה מדרגה אחר מדרגה ואפילו שמידת הדין "אלהים" מתוחה לפניו חלילה. בכל זאת בכוח העשייה של מע"ט הרי הוא מיתק את מידת הדין עד שבא לבחינת "נח" לשון "נייחא" שהמתיקם בנחת.
 
עבודת ה' בחירוף נפש

אמר האדמו"ר זצ"ל כי בדורות הראשונים היו מצפים ומחכים שיבואו להם מניעות ועיכובים בכדי שיזכו לעבוד את הבורא מתוך מניעות ועיכובים ויזכו לשבור אותם. וזה סוד הנאמר "את האלקים" היינו שאפילו כשאירע לפעמים לנח מניעות ועיכובים כנרמז במילת "אלקים" בחינת דינים ומניעות, אעפ"כ "התהלך נח" היינו שהתהלך בדרכו בעבודת ה' שלו, בניחותא "יֶתֶר שְׂאֵת, וְיֶתֶר עָז"  כי שבר את כל המניעות והעיכובים והיה בבחינה של "הולך ועושה" בדרך זו "נייחא" לקב"ה , על כן נאמר בו  "וַיּוֹלֶד נֹחַ, שְׁלֹשָׁה בָנִים--אֶת-שֵׁם, אֶת-חָם וְאֶת-יָפֶת" היינו תולדותיו של נח , מעשיו הטובים ועבודת ה' שלו היינו בשלוש מדרגות .
א.	שם – שעבד את הקב"ה בבחינה של אהבה וללא מניעות ועיכובים.
ב.	חם  -  בהתגברות הדינים שהסתלקו עשר מידות דקדושה ומ"נח" נעשה "חם" ועבד את  
              הקב"ה למרות העיכובים וחלישות המוחין, וזה ע"י "שמחה" שמילת "חם" מוסתרת  
              באמצעיתה ע"י האות "ש" שרומזת לג' ראשונות [כח"ב] ואות "ה" שרומזת לה'  
              חסדים.    
ג.	יפת -  שהיה מעלה לקדושה כל עיכוב ומניעה ועל כך נאמר לו "יַפְתְּ אֱלֹהִים לְיֶפֶת, וְיִשְׁכֹּן בְּאָהֳלֵי-שֵׁם" שעבודה זו שהיא בבחינת "אלקים" מעלה את הניצוצות למדרגת "אהלי שם". 

הליכה" היא דווקא באור ה'
"בֵּית יַעֲקֹב לְכוּ וְנֵלְכָה, בְּאוֹר יְהוָה"   והנה אע"פ שמדרגת "יעקב" היא מדרגה נמוכה כי רומזת היא על ה"עקב" החלק הנמוך שבגוף, יש בה "לכו ונלכה".
הנה ידוע שכהאדם נמצא בחלישות הדעת בעבודת בוראו הוא בא לידי עצבות ומונע חיות מעצמו ועובד את ה' בטורח רב וביגיעה של כניעה ליצה"ר.

ויש שלעיתים מוותר על מצווה פלונית או חיוב כזה ואחר, ואינו נזהר בעשה ול"ת, על כן הורה לנו הכתוב "לכו ונלכה" וכדאיתא במסכת אבות  "שאין לך אדם שאין לו שעה" , שאז יהיה לו הרהור של תשובה, בכל יום ויום ואפילו לרגע קט, וממילא כשמהרהר תשובה מעיצבון המחשבה על מעשיו , יש סכנה שייפול ממדרגתו בזוכרו את עוצמת חטאיו שהרבה לפשוע ולהכעיס את בוראו, ונעשה קטן בעיני עצמו ולבו נשבר בקרבו כל כך ונופל למצודת היצה"ר. 

על כן יעץ לנו הפסוק בכפל הלשון "לכו ונלכה" לשון חיזוק וזריזות ואם עושה כן הרי הוא בא לבחינת "באור ה'" שצריך שתהיה לו שמחה תמיד מזה שיש לו אלקים בורא עולם ב"ה וב"אור" התלהבות יכול לעובד את השי"ת בשלמות. 

"באור ה'" היינו השתדלות בלימוד וקיום התורה , ואמר האדמו"ר זצ"ל בשם הסבא קדישא 
כי נח יסוד והתורה היא יסוד ולכן מתחיל בשבח עוסקי התורה ואלו היודעים לייחד באורחות התורה, היינו תומ"צ, והצדיקים ע"י למוד התורה לשמה מיחדים את קוב"ה ועל כן זוכים הם לחיי העוה"ב.. ולכן רמז הכתוב "איש צדיק" ר"ת צ"א היינו יחוד הוי"ה ואדנות, [יאהדונה"י] קודשא בריך הוא ושכינתא, ועל העובד ה' באור פני מלך ובמיוחד כשהוא בקטנות נאמר עליו "ודא הוא רזא אמ"ן יאהדונה"י דאיהו חבורא דתרין שמהן באתוון" 

יהי"ר שיקויים בנו ברכת "וַיַּעַשׂ נֹחַ כְּכֹל אֲשֶׁר צִוָּה אֹתוֹ, אֱלֹהִים--כֵּן עָשָׂה" 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי.