פרק א' משנה י': שמעיה ואבטליון קבלו מהם:שמעיה אומר אהב את המלאכה ושנא את הרבנות,ואל תתודע לרשות.
 
 נראה ואפשר יאמר בסעייתא דשמיא,חייב האדם להיות אוהב את מלאכתו,דהיינו מצוות ה' וחובותיו,שניתנו לו לעשותם בזה העולם ,תיקון הבריאה והשורש העליון שנתקלקלו ביציאת אדם הראשון מגן-עדן,וימצא כי מלאכה רבה לפניו ועל כן יאהבנה משום נותנה ויודה לה' יתברך ויהללו,על אשר ניתן בידו הכלים הנכונים מימי בראשית צורך קיומו וחיותו,ועל דא אמר “ושנא את הרבנות"  ולא חלילה את הרבנים כי הרבנות תורה על הגדלות דמוחין כשהיא ביושר ,ועל ההתנשאות אם היא לא על דרך הישר,ואם זיכהו הבורא ונושא הוא בעול הרבנות יביא בליבו את הריחוק מן הגאווה וההתנשאות ולא יטיל אימתו על הציבור,וירחק מן “הרשות"  אותם מצוות שנתנו לו חכמינו ז"ל, לעשותם  על דרך הרשות כי לא נתחייב בהם כגון ציצית בבגד ד' כנפות , ואין חובה על האדם  לילך דייקא בבגד שכזה ולא יתחייב אלא משום רשות ואהבת המצווה נוטל הוא על עצמו בגד ד' כנפות ומחייב עצמו בציצית וכאלו דומים.ועל דא אמר  “ואל תתודע לרשות “ בבחינת חיפוש אחרי מצוות הרשות על מנת שלא לעשותם,אלא יעשה מצוותיו יתברך ככל אשר יוכל כדבר הנאמר  “..רצה הקדוש ברוך הוא לזכות את ישראל.....הרבה להם תורה ומצוות...."

וישתדל בכל מאודו לעמול במלאכתו מלאכת שמים וארץ כי הכל אחד המשלים זה לזה כמ"ש “ויכולו השמים והארץ וכל צבאם.." בראשית בבחינת “צא בם",שכל יציאת האדם לעולם הזה בכדי לאחוז “בם" דהיינו בהיעשות ב' המלאכות צרכי שמים וצרכי האדם ביחודא שלים,דא הוא “ צא “ גימטרייה יחוד הוי"ה ואדנות - יחוד זכר ונוקבא י-א-ה-ד-ו-נ-ה-י,ובהיעשות כן יבוא אל מיטב הברכה מן הבריכה העליונה “אשר ברא אלדים לעשות “ 
בעשייה היום יומית בכל עת ורגע בלא לאות ובלא חסרון,שנברא העולם גם למלאכה וגם לרבנות,ותא חזי אותם גדולי ישראל קדושים קדמאין אשר תורתם תורת אמת ולא רגל על לשונם עמלו ועסקו במלאכות שונות ובלבד שלא יהיו תלויים בצבור ויהיו נטל עליהם,ולא עשו תורתם קרדום לחפור להם בורות נשברים חלילה,אלא “ אדם לעמל יולד .." והוא שאמר “ ושנא את הרבנות “ המביאה אל ההיתלות בפרנסי הצבור,ושנאה זו משמעה בחלופי אתוון דייקא,כי לא יבוא מאן דהוא להשמיענו שנאה חלילה את הרבנות סתם,ועל כן נמצי לומר “ ושנא “ אותיות “ נושא “ והרבנות “ אותיות “  בכתריא-ל  “ דהיינו נושא בכתרי האל הגדול והנורא,עול הציבור ומשא חטאתם על עצמו,והוא ענין גדול ועצום 
חובת הרב האמת לתקן את הנצרך מהצבור האמון עליו  וזה לא המקום להאריך בזה .

ואפשר יאמר הוא שאמר “ ואל תתודע לרשות “ דהיינו לקולות והיתרים שונים ומשונים,לרחק מעשות מה שנצטווינו ולא עוד שלא יתלה דעתו באחרים שהקלו בזה כי לא זמנם ומקרה הדברים דומים במהותם או בפרטיהם,כי אלו הנעשים ברשות הם המליצי יושר הגדולים בעולם הבא,בהראותם גודל הרצון האנושי הטהור לקיים רצונו יתברך אף על פי שלא נתחייב בזה.
והוא הנראה ואפשר יאמר,אמרו רבותינו ז"ל,קיום העולם בתורה ובדרך ארץ,ובענין זה ראינו נאמר “ יפה ת"ת עם דרך ארץ." 

ושמעתי מרבי מופת הדור  אדוני מורי ורבי מקומרנא,רבי שלום סאפרין זצוק"ל באם יכול האדם לישב וללמוד ומזונו וצרכי ביתו מובטחים לו בעזר ה' ויש בידו,יטיל עצמו ללמוד תורה בכללות ופרטות ויעזב דרך משא ומתן,אך לרוב אין הדבר כן אלא ימצא האדם מלאכה אשר תפרנסו וימלא צרכיו ממנה אחד המרבה ואחד הממעיט,ובלבד שיכוון ליבו לשמים ויתן לעצמו חיוב קבוע ללמוד בתורה הקדושה,ויתמוך בתלמיד חכם אמיתי אשר תורתו אומנותו,ויתפלל לשם יתברך שיזכהו ללמוד תורה    לשמה...." עד כאן לשונו במעוט הבנתי.

ולי הנבער מדעת נראה לפרש,הוא מה שאמרו רבותינו ז"ל,צורך הברכה בבוקר “לעסוק בדברי תורה" דהיינו שגם בהיותו במשא ומתן בעסקיו,יעשם על פי פסקי ההלכה ודרך התורה הוא שאמר במשנה “  אהב את המלאכה  עשה את מלאכתך באהבה מתוך ידיעה שגם בה מצויה ההשגחה העליונה בכללות ובפרטי פרטות ובאותו הזמן אל תתעסק ברבנות,דהיינו מלא רצונו יתברך במעשיך בכל עת ועת והקפדה יתירה שיהיו על פי דברי תורה ,וכשירחיב ה' גבולך ויהא הזמן והפרנסה בשפע לך אל הרבנות,בבחינת קבע עיתים לתורה בעת הזאת ואחריה תרבה בלימודך ככל אשר תוכל, הוא “רבנות"  לשאת בעולה של הגדלות דמוחין מסטרא דחסד.

והנה אביא לפניך אחי היקר מה שנתבאר אצלי בעזרת שוכן מרום  “ אהב את המלאכה" מלאכת תיקון נפש,רוח,נשמה,שבעבורם באת לעולם ו" אהוב   “ שם קדוש להעלות כל הנשמות ששורשם מהיכל האהבה,וכל אדם חייב לעסוק בט"ל  39 מלאכות לברר הנשמות והחיות שבהן.וכבר הזהיר בזה מאור ישראל מרן הבעל שם טוב,ותלמיד חכם די לו בט"ל תורה ועיין אבות דרבי נתן פי"א וכשיעלה האדם את הניצוצות במלאכתו יתדבקו בו הנשמות ויאירו בתוכו בבחינת “ עיבור  “ לזמן התעסקותו בכוונת המלאכה ובירורה,ועל ידי כך בורא לו מקיום המצווה ותיקון הנשמות סנגור והוא שאמר “ המלאכה “ אותיות  מלאך יו"ד - הוא המסנגר בעבורו,ועוד תמצא ראשי תבות וסוף תבות  “ קידש “ במעשיו שם שמים,באהבת הבריות ואהוב הוא למעלה ולמטה.והוא שאמר" ושנא את הרבנות"  

ונתמה על ענין זה שהרי לא יש בכונת המשנה להורותינו על זה בפשוטו,היבואו בני עליה 
ויהיו מורים לעם הקדש דרך שנאה חלילה? 

אלא נמצי לומר “ושנא את הרבנות" ראשי תבות גימטרייה אותיות “  בי “ וסוף תבות אותיות “   תשקה “ ותוך תיבות “  ש-נ-ר-ב-נ-ו   “ כמספר “ חשש  “,רוצה לומר חיוב הוא לרוצה להיות מורה הוראה לידע כי הוא כולל את כל שנים עשר שבטי י"ה,ועומד להוציא ענינם בכל ענין ודבר כמעיין המשקה מהאצור בו,ולא יבוא לידי חשש פגיעה באחד מאחיו ועל זאת הדרך יהא אוהב את הרבנות,על דרך האמת בהיות אותיות “  הרבנות  “ כאותיות  בן תורה ,תלמיד חכם אמתי היודע ערכו וממעט בגאותו ועושה ימיו ולילותיו בלימודה,וקדוש שמו יתברך בכל אתר ואתר.ואם חלילה לא יהיה כגון דא יבוא להשניאה על הציבור ובעטיו הדבר,ועל  כן אמר “   ושנא “ אותיות “ נושא “ עוון ופשע.כי בהיות 
הרב מסטרא דחסד,נושא הוא בכל אשר יעשו עדת ישראל הנמנים עליו,והשגחתו עליהם ברוחניות וגשמיות. בהיותו נושא תפילתם וענייניהם אל אבינו שבשמים.הוא שאמרו רבותינו ז"ל ענין ההתרחקות מן הכבוד והשררה,כי לא יש דרך קלה להיות מורה ופרנס 
הצבור בזה ובבא.וכתב מר"ן האדמו"ר מקומרנא }נוצר חסד{ על משנתינו וזה לשונו: 
“כי ידוע כשנוסעים אצל הצדיק וכן כשנתרבו התלמידים אצל הרב,מרחיבים דעתו ומחדשים לו מוחין חדשים,ולכן יש שרודפים אחר הרבנות אף שליבם לשם שמים שיהיה להם הארה נפלאה בנפשם,אף על פי כן טיפשות גדול הוא...כי אותם המוחין אינם כלום,אלא מה שמשיג על ידי יגיעתו ויגיע כפו,ולכן מזהיר ושנא את הרבנות. עד כאן לשונו .

ופירש רבינו יונה “ושנא את הרבנות" סמך לזה לעבודת המלאכה שהם מענין אחד,שישנא 
את הרבנות ומעלת “הבטלנין" שסופן לבוא אל מידת העוני,ויעסוק במלאכתו כל היום כדאמר לפשוט נבלתא בשוקא ואכול אגרא, ולא תימה כהנא אנא,גברא רבה אנא,ועל זה אמר שלמה המלך ע"ה }משלי יב' ט'{“טוב נקלה ועבד לו ממתכבד וחסר להם..." ואין פירוש נקלה כמשמעו,אך היא היפך לשררות המתכבד..."

ומצינו כתב הנשר הגדול זצ"ל “רשות" זה הוא בשולטנות. ואלו שלש מידות יש בהם  תיקון האמונה והעולם,כי בהעדר המלאכה יצר לו ויגזול ויזנה כמאמר הגמרא  כתובות נ"ט:וכן הגמ' סנהדרין י"ד “המבקש שררה נעשה רשע.." ובבקשת השררה והרבנות יארעו לו נסיונות בעולם ורעות כי מפני שיקנאו בו בני אדם ויחלקו עליו ויפסיד אמונתו,כמו שאמרו כיון שנעשה אדם פרנס על הצבור מלמטה,נעשה רשע למעלה...."  ועיין מר"ן החיד"א זצ"ל חסדי אבות והביא שם ענין המלאכה שהיא לבירור הניצוצות בששת ימי המעשה,והביא את הפסוק “ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתך,ויום השביעי שבת לה' אלדיך לא תעשה כל מלאכה ... יעוין שם 

ולי המט מערך נראה לפרש בגדר אפשר “    ששת ימים תעבוד ראשי תבות   ש-י- ת  
מ"בראשית “ “  ועשית כל “   ראשי תבות כ"ו גימטרייה שם הוי"ה ברוך הוא “מלאכתך “ מלאכת-כ  -"ויום השביעי שבת  “ ראשי תבות  “ישא"  להוי"ה אלדיך “ ראשי תבות 
“א- ל  “לא תעשה כל מלאכה" סוף תבות אהל-ה ,ובאם נמצאם זה ליד זה נבוא אל רמז סוד ברא-   שית בסייעתא דשמיא,הוא לתיקון הבריאה שנאצלה  מאתו יתברך בששת ימי המעשה,והוא שם הוי"ה ב"ה הנרמז  “ועשית כל “  הוא כלל הנכלל בשם יתברך הכל יכול.דא הוא “תי"ו--ש"ע" והשומר שבת כדת מחללו דייקא ביום השביעי שבת לה' אלדיך,וכל השבוע לה' ולכם,לצורך הבירור וההשלמה ועל כן “   ויום השביעי שבת   “ ראשי תבות ישא ברכה משפע הברכות א-ל שד"י, ועל כן נאמר בו “לא תעשה כל מלאכה" סוף תבות “  אהלה   “ ,להיות השבת זמן ועת לשהות באוהלה של תורה, ובכוח התורה וקדושת השבת יהיה בידו לעמול תחת השמש גם בששת ימי המעשה כדבר שמצינו בספרים הקדושים,כי השבת כוללת בתוכה שביתת העשיה הגשמית על מנת להשרות בגשמיות דששת ימי המעשה מרוחא קדישא דשבת, וראשי תבות “   לתכמ  “ גימטרייה “ ת-צ". הם אותיות משם א-ב-ג-י ת ץ , לנתוץ ס"א  ועיין שער הכוונות הדלקת נר שבת  רמז לתיקון והשלמת הנפש מרוח השבת הקדושה. 

ואפשר יאמר,חילקה המשנה ג' חילוקים  הראשון “  אהב את המלאכה “ השני “ ושנא את הרבנות  “ והשלישי “  ואל תתודע לרשות  “כנגד מה שאמרו “  על ג' דברים העולם עומד על התורה ועל העבודה ועל גמילות חסדים. הרי ידוע כי עצם קיום תרי"ג מצות התורה הקדושה ובדבקות בשם יתברך,היא המעלה הראשונה הפותחת שער לדופקי בתשובה.והשני עבודת בית המקדש,וגמילות חסדים היא עשית הנצרך לפנים משורת הדין,ובאה משנתינו ואמרה “ אהב את המלאכה  “ מלאכת הקדש כנגד עבודת המקדש,בששת ימי העשייה וביום שבת קודש כי נצרכת היא לזה,בהיות כל שרש ל"ט מלאכות הנגזרות ממלאכת המשכן אב ואם לכל המלאכות שבעולם.ובהיות האדם בעולם הזה עמל לפרנסתו לעיתים בדוחק ובמיעוט אכילה שתייה ושינה,ועל אחת כמה וכמה בביטול לימוד התורה בעטיה,ודעתו אינה נוחה  ממלאכתו,ולא עוד אלא שמרגיש בנפשו כי מתרחק הוא מאלופו של עולם.על כן אמרה לו המשנה  “ אהב את המלאכה “  רוצה לומר בסייעתא דשמיא,קשור עצמך אל היכל האהבה כדאמרינן, והוא המעלה  את העובד מעלה מעלה,ובזמן העלייה מבררת ניצוצי קדש שנפלו לקליפה.ועוד ידוע כי בעבודה יש טוב ורע,והיא מורכבת מחלקים רבים אשר פזורים בהם ניצוצות דקדושה, ויש ויעשה מעשיו בדבקות מחשבותיו אל בורא עלמא ששם השגחתו עליו גם בזה העמל ויש בידו להעלותה אל שורשה,כי כל מלאכה ומלאכה שורשה בט"ל מלאכות דמשכן כנזכר  ועיין עוד בדברים אלו ממה שנאמר בשם מרן הרב ישראל בעל שם טוב והנה מצינו עיקר העבודה בבית המקדש לשחוט לפשוט ולזרוק,ויש באלו המלאכות עבודה רבה ודם רב והוא היפך הניקיון המשתמע לכאורה מעצם  קדושת בית המקדש,אלא  ללמדנו כי גם בכך יש עליית הקדושה ובירור הניצוצות שנפלו. והבן .
 
“ושנא את הרבנות “בבחינת עמוד התורה,שהרי ענין הקרבנות הינה הוראת הנלמד לעם הקדש להדריכו דרך ישרה אשר יבור לו האדם,לעלות במסילה, ועל זה נאמר “ושנא את הרבנות" אם יהיה האדם עושה תורתו אומנותו באמת וישר בתמימות ולא יש בדעתו להשתרר על הציבור ולא שם על ליבו לישב על כסא הרבנות על מנת ליתן לעצמו מעין הכבוד ולעשות שם למשפחתו ולבית אביו,אלא כל ענינו לישב על מידין לשם שמים בלא שום פניות,תבוא תורתו ותגן עליו ביושבו על כסא תורתו,היא העמוד השני הנזכר,דהיינו “תורה “ כמספר “ יראת ה “.ומה שאמר “ואל תתודע לרשות" דהיינו בל תבוא אל אותן המצוות המותרות לך בבחירתך ואין אתה מחויב בהם מלכתחילה,ובאלו אשר יש בהם דרך להקל בהם, עשם על דרך גמילות חסדים לפנים משורת הדין.אלו כנגד אלו,ג' דברים אשר העולם עומד עליהם . א תורה כנגד “ושנא את הרבנות" שאינה לשם כבוד התורה ולומדיה. ב '“עבודה" כנגד “אהב את המלאכה" ג'  גמ"ח כנגד “אל תתודע לרשות.  ונשארתי כאן בצריך עיון .כי הנה בצער וביסורין גדולים באו הדברים בדעתי הקצרה,ולא אאריך בהם,באשר לשבר אשר השברתי,וכאבי נעכר ונפלו רעיוני בעבורם ודעתי נסתתמה,והריני כפרת עם ישראל עמא קדישא,וכל יסורי כפרתם לעלמא דין ולעלמא דאתי.ועדין לא מצאתי משוש לנפשי ואין מנחם לליבי,כי ביגון נעטפתי ולי דומיה,כי ידעתי מאתו יתברך תבוא הטובה,ובשלי הסער הגדול הלזה ואל אבוא דך ונכלם בכיסופא רבא,על כן יראתי ואודה לא-ל בכל לבב בשני יצרי,על אשר גמלני עד הנה ויגמלני מעתה טוב חסדו והרבה להשיב אפו,כי לא מזכיותי ורוב מעשי הביאני עד הלום,כי דל ואביון נכלם במעשי וכולי פצע וחבורה,ואין בי מתום.
ויהי רצון שנתברך מפי עליון,אלדים יסעדנו בכל משלח ידינו בזכות מורי ורבותי ושאר המסייעים אשר סייעו בידי עד עתה,וזכותם תעמוד לי ולזרעי ולזרע זרעי בכללות עם ישראל מעתה ועד עולם אמן כן יהי רצון.והשם הטוב יכפר בעדנו.

“ואל תתודע לרשות"  בחינת   “ במופלא ממך אל תחקור “ שהרי האדם בא לעולם לשרת את הקדוש ברוך הוא,ולעשות רצונו יתברך,והוא שמצינו בתפילת ימים הנוראים “אם כבנים אם כעבדים “ ויש בזה דברים עצומים ונוראים,ובסעייתא דשמיא אביא מקצתם לפניך אחי הקדוש,   “ אם כבנים “  מצד מי שזכה לנפש רוח ונשמה מעולם האצילות,ואלו הם בנים של יחוד הדכר והנוקבא  זו"ן  “ אם כעבדים “  מצד מי שקיבל נפש רוח ונשמה הבאים  מבי"ע מעולמות  בריאה יצירה עשייה , והם הנקראים עבד שפחה ואמה,ועל כן אנו אומרים  שם   “אם כבנים רחמנו"  כרחם אב על בנים “ מסטרא דחסדים המתפשטים בו בזכות תקיעת השופר,"  אם כעבדים עינינו לך תלויות עד שתחננו ותוציא לאור משפטינו קדוש.

ואנו השרויים בגו גלותא דשכינתא ואין אנו יכולים לעשות קרבנות אשמינו,לא יש מי היודע אל נכון ממש,היכן מקור מחצב שורש נפשו רוחו ונשמתו,על כן חובה עלינו לעשות ככל יכולתנו לידבק בקדושה של מעלה.ועל כן אמר  “רשות"  אותיות  “שרות"  להקדוש ברוך הוא,ביטול העצמיות הגשמית ומחלותיה, והוא שמצינו נאמר יש רשות ויש רשות,והם רשות הרבים ורשות היחיד.  

ואפשר יאמרלומר בדעת קצרה מהבין נכונה,רשות היחיד הוא מה שיש ביד היחיד לעשות בינו לבין קונו אחד יחיד ומיוחד,דהיינו רשות בבחינת שרות ליחידו של עולם,ורשות הרבים הוא מה שינהג האדם על פי דרכי רבותינו ז"ל,בחוצות קריה,ועל דא אמר “ ואל תתודע לרשות" , היינו גם אם חטא והרבה לפשוע,לא יכסה פשעיו ויודיעם ברבים כדבר שנאמר “מכסה פשעיו לא יצליח ." הוא בינו לבין חבריו,למען יעמדו ויעזרו לו לשוב בתשובה.  אך חלילה להיעשות כן בינו לבין המקום ברוך הוא,אשר עינו עינה פקיחא והפנקס בידו פתוח וחותם יד כל אדם בו.כדבר שנאמר “אשרי נשוי פשע כסוי חטאה"   תהילים  אלא יתבודד בנפשו עם מארי עלמא ויתן לבבו בבכיה ותעניה ויתוודה על חטאיו ונסלח לו. ועיין עוד  ברמב"ם מדע הלכות תשובה פרק ב' הלכה ה' עיין שם{ועל כן נקט בלשון “ואל" 
אל תיקרי “ואל" בניקוד שוא אלא תאמר “אל-ו" בבחינת  ו"ק ששה קצוות,חסד גבורה תפארת נצח הוד יסוד,עולם התיקון והחיבור אל המלכות ולשלוש הראשונות,כתר חכמה בינה,בכח שם   אל"ף למ"ד  גימטרייה קפ"ה, הוא המרמז אל האור המקיף על השב באמת ותמים מדרכו ויהא מגן על האור הפנימי . יעוין עוד כתבי האר"י זיע"א שער השבת  ויהא מקבל שכר על דא.

ועוד ידוע הוא כי ה"מלכות" נקראת רשות בהיותה מתייחדת עם בעלה ויקרא שמה בעת ההיא “ רשות היחיד “ שהיא רשות ליחידו של עולם דהיינו מידת התפארת,שם בן ד' אותיות הוי"ה ברוך הוא וברוך שמו,רחבו ד' אותיות וגובהו עשרה אותיות שם מ"ה יו"ד ק"א וא"ו ק"א  ,ועל כן המלכות הנזכרת המתייחדת עם התפארת הוא שם מ"ה  בעלה נקרא רשות היחיד ,וכאשר אין האיש בביתו נקראת רשות בפני עצמה. 
 ורשות הרבים,היינו סטרא אחרא נחש, אשת זנונים סטרא מסאבותא,ונקראת רשות הרבים,מפני שהם רבים,שבעים אומות העולם ועל ידם הם יונקים  אך שומה עליך אחי היקר לידע כי מעל לכל   יחידו של עולם השם  יתברך ויתעלה הוא אחד יחיד ומיוחד אין עוד מלבדו.  

וכתב  בתיקונים ל' ע"ג ע"ד  על הפסוק “והארץ היתה תהו ובהו..." בראשית א' “אלא מאן דאפיק מרשות היחיד לרשות הרבים,גרים לשכינתא למהוי תהו ובהו חשך ותהום,דאתלביש באינון קליפין דאינון ד' גליות...." והוא שאמר “ ואל תתודע לרשות “ שלא יודע ענין זה באדם השלם שיגרום רעה גדולה לעצמו,ומוציא עצמו מכלל עם הקדש,עד כי יתקן את אשר חטא עליו,הוא אותיות “ לרשות"  כמספר תפארת קם.ואפשר לומר עיקר התיקון בשישה קצוות חג"ת נה"י חסד גבורה תפארת נצח הוד ויסוד, המקשרות בין שלוש ראשונות והמלכות,והם בהיותם בעולמות בי"ע בריאה יצירה ועשייה, אך בהיותם באצילות הקדוש אין שם מקום להיות האדם יכול לפגום,כלומר היות וספירת התפארת היא השביעית מהכתר העליון ב"ה על דרך “כתר-חכמה-בינה-דעת-חסד-גבורה-תפארת-" הם האותיות “לרשות “ כמספר “תפארת קם",על ידי התיקון ההוא בששה קצוות הריהו מרים את התפארת שהיא קו האמצעי ועומדת כנגד מידת היסוד קו אמצעי דנצח והוד,תיקון הברית צדיק יסוד עולם,יסוד יוסף,והוא שאמר הפסוק ואפשר יאמר “ שבע יפול צדיק וקם “ רצוני לומר,יש ויפלו שבע המידות מחסד ועד המלכות ויהא רשות הרבים שולט בנפש ברוח ובנשמה,על כן אמר מיד “ וקם “ בעזר השם יתברך,בסיוע האור המקיף והפנימי “ אם כבנים אם כעבדים,בהיות עינינו לך תלויות עד שתחננו..."

ועל כן אמרה המשנה “ואל תתודע לרשות" להיות נוטה לסטרא דרשות הרבים בחקירה ודרישה במופלא ממך,כי הנגלות לנו ולבנינו,והנסתרות להוי"ה אלדינו,ואין אנו יכולים להבין דרכי הבורא יתברך באשר נראה לעינינו בעולם הזה.ובסיעתא דשמיא אבוא לומר בגדר האפשר,מה שאמרו “ אהב את המלאכה  “ מלאכת כפיים כמלאכת שמיים,וראה קדושין קדמאין ופוק חזי מדרכם להיותם מתפרנסים מיגיע כפיהם,ובלבד שלא להזדקק לבריות חלילה,ושנא את הרבנות שאינה לשם שמים,אלא יש בה בעמקי הלב פניות אישיות הגלויים לפני בוחן כליות ולב.ואל תתודע לרשות הסטרא אחרא, רשת מלכודת פתאים בדברים שהאדם מתאווה עליהם.הם “   אהב-שנא  “ואל תתודע"“  אשות “ הלכות אישות וגילוי עריות,אשת זנונים נוקבא דסטרא אחרא,נח"ש לוחש אש הגיהינום, אלא תלה עינך למרום ובטח בשם יתברך,וראה אמונה בחסדו יו"ד ק"י וי"ו ק"י א-ל, סוף תבות אהב-שנא-ואל-תתודע-. ונשאר בצריך עיון . 

והנה זיכני השם יתברך ברוב חסדיו והובא לידי “דבר מלכות" של האדמו"ר מחב"ד  זצוק"ל משבת קדש פרשת בלק וכתב שם מענין המלאכה כענין שהבאנו למעלה בסד"ש 
 ושש ליבי ושמחתי שמחה רבה כי כוונתי בדברי הדלים לדעת גדולים ועצומים הימני ואביאם לפניך ותגל נפשך עימי .והנה אביא בלשון הכתוב ממש:

“....ויובן בהקדם הביאור במסכת שבת שכיון שגאולה קשורה עם שבת,הרי על פי הכלל “אסתכל באורייתא" זהר ח"א קלד -סע"א,ח"ב קסא,ריש ע"ב,ח"ג קעח א' במסכת שבת  בפרק שביעי “כל השביעין חביבין" הקשור עם ענין הגאולה  להעיר שהעילוי ד “שביעי" הוא גם במשה ודוד באבות שביעי חביב...משה,בבנים שביעי חביב דוד.." ויקרא רבה שם  “גואל ראשון הוא גואל אחרון".ולהעיר שגם הפסוקים בפרשתנו אודות הגאולה הם בשיעור ד"שביעי" -"כלל גדול" שבו נתבארו פרטי המלאכות דשבת-אבות מלאכות ארבעים חסר אחת,הזורע והחורש וכו' המכה בפטיש,המוציא מרשות לרשות,הרי אלו אבות מלאכות ארבעים חסר אחת.}פ"ז מ"ב{.וידועים הדיוקים בזה במפרשי המשנה:  
א- למה נאמר “ארבעים מלאכות חסר אחת “ולא נאמר בקצור-ל"ט מלאכות,כפי שאמרו בגמרא שבת ע. צז:  “דברים הדברים אלה הדברים,אלו שלושים ותשע מלאכות שנאמרו למשה מסיני? 
ב- ובמנין המלאכות גופא-למה מתחיל “הזורע החורש",ולא כדרך העבודה שחרישה 
קודמת לזריעה? 
ג- ועל דרך זו בנוגע לסיום המלאכות-למה מסיים במלאכת ההוצאה  “המוציא מרשות לרשות" ,ולא במלאכת “מכה בפטיש" שלהיותה “גמר מלאכה" בכל מלאכה ומלאכה בפ"ע מתאים לסיים בה מנין כל המלאכות ?
ד- ונקודת הביאור בזה בעבודת האדם: בהבא לקמן ראה גם אורות התורה ויקהל ע' ב' פט ואילך,ספר המצוות תר"ל ע' רמד ואילך,רמט ואילך.עת"ר ע' רב,עטר"ת לח  ואילך,תרח"ץ ע' עז ואילך,ועוד הטעם דמספר ארבעים הוא-"כנגד מלאכה מלאכתו ומלאכת שבתורה"  שבת מט:,וראה תוספות יום טוב על המשנה שם ולפי שנאמר בתורה מ' פעמים מלאכה,לכן המספר הוא “ארבעים מלאכות" ומה שנאסרו רק ל"ט מלאכות ארבעים מלאכות חסר אחת .הרי זה משום שיש מלאכה אחת שמותרת גם בשבת  -כדאיתא במדרש בראשית רבה ספי"א על הפסוק כי בו שבת מכל מלאכתו.." בראשית ב' ג' ממלאכת עולמו שבת אבל לא שבת “ממלאכת הצדיקים" היינו מלאכת שמיים,עבודתם של ישראל שנקראים אחת “ אחת היא יונתי" שיר השירים ו' ט.    בתורה ובתפלה ,ועד לשלמות העבודה -מצד בחינת “אחת"  יחידה שבנפש ראה תוספות דיבור המתחיל עד אחת מנחות יח עמוד א'.ועד למעלה מכל ענין של מלאכה,אפילו ממלאכת שמים,ישראל וקודשא בריך הוא כולא חד" ראה זוהר חלק ג'  עג' א'  וביאור הענין:ל"ט המלאכות כוללים כל עניני העולם שבהם נעשים כל המלאכות דעובדין דחול.ועל ידי עבודתם של ישראל בל"ט המלאכות  בששת ימי המעשה באופן ד" כל מעשיך יהיו לשם שמים “ אבות פ"ב מי"ב ו" בכל דרכיך דעהו “ משלי ג' ו' פועלים בירור העולם לעשותו דירה לו יתברך,היינו,של"ט המלאכות דעובדין דחול נעשים על דרך ובדוגמת ל"ט מלאכות דהמשכן שמהם למדים ל"ט המלאכות האסורות בשבת ראש שבת מט':,ובכמה מקומות שמהדברים הגשמיים עושים משכן לו יתברך,כמו שנאמר" ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם “ תרומה כ"ה ח' ועל ידי זה פועלים וממשיכים בעולם השלימות דכל ה"ארבעים מלאכות",כולל גם המלאכה ה"אחת" העבודה דיום השבת “מלאכת שמים" ובכללות יותר הרי זה החילוק שבין גלות לגאולה חול ושבת שהגלות נקרא מלאכה,כמו שנאמר תרומה כה\-ח' “ ואני אתנהלה לאיטי לרגל המלאכה  “ שאז הוא זמן הבירור של ל"ט מלאכות בבחינת הבירורים של רפ"ח ניצוצות שנפלו בשבירה.." ועל ידי מעשינו ועבודתינו כל זמן משך הגלות נעשה הגילוי דבחינת שבת “יום שכולו שבת" שנעשית השלימות דמלאכת הארבעים,מלאכה ה"אחת" דרושים  ומובן שענין זה הוא בהדגשה יתירה בשנת ה"ארבעים"  ש"נתן ה'  לכם לב לדעת ועינים לראות ואזנים לשמוע" ג' ענינים הכוללים כל פרטי עבודת האדם,אשר על ידי זה ניתוסף עוד יותר בהגילוי דמלאכת ה" ארבעים" מלאכה ה"אחת" להעיר מהמבואר בספר המצוות תר"ל  ע' רמח' ע' רנה,ועטר"ת  ע' מה- ש “מלאכה ה"אחת" קשורה עם יום הכיפורים “אחת בשנה" שלימות התשובה,ועל פי זה יומתק יותר השייכות לשנת הארבעים בן ארבעים לבינה ש"בינה איהי תשובה עילאה"  אגרות התורה רפ"ט וידוע שכוללת כל ג' ראשונות,עד לבחינת הכתר,שזהו ענין  ד" קדש הקדשים" ראה לקוטי תורה פקודי ה' א' בחינה אחת. על פי זה יש לבאר גם הטעם לסדר המלאכות-שמתחיל ב"הזורע" ומסיים ב"המוציא 
מרשות לרשות".בהתחלת וסיום המלאכות מודגש התוכן הכללי דענין הגלות זמן הבירור של ל"ט מלאכות" ה"זורע"- ראה תולדות אדם ר"פ בשלח... כידוע שכללות ענין הגלות נמשל לזריעה,כמו שכתוב “וזרעתיה לי בארץ" הושע ב' כה ,ו"המוציא מרשות לרשות"-שהרי כללות ענין הגלות,"בנים שגלו מעל שולחן אביהם" ברכות ג'  סע"א ,הוא על דרך ובדוגמת הוצאה מרשותו של הקדוש ברוך הוא לרשות אחרת,כביכול,שזהו הסך הכל דענין הגלות" זמן הבירור של ל"ט מלאכות"}גם ד"מכה בפטיש .ועל דרך זה בנוגע ל"מעשינו ועבודתינו כל זמן משך הגלות"  תניא רפל"ז  הבירור של “ל"ט מלאכות" “הזורע"-זריעה  דעניני התורה והמצוות  וכיון שעיקר היא הזריעה,לכן מקדים זריעה וחרישה,כמו שכתוב “זרעו לכם לצדקה" הושע יו"ד יב 
 ו"המוציא מרשות לרשות" כידוע שנקודת התוכן }ה"מכה בפטיש"{דכל המלאכות הוא ענין ההוצאה מרשות לרשות }ולכן גם התחלת מסכת שבת היא במלאכת הוצאה “יציאות השבת"}אף שנמנית בסוף כל המלאכות -ראה בארוכה לקוטי שושנים חי"א ע' 68,וש.נ הוצאה מרשותו של הקדוש ברוך הוא,רשות היחיד,יחידו של עולם,לרשות הרבים עלמא דפירודא.

להעיר ש"הכנסה נמי הוצאה קרי לה...דקא מעייל מרשות הרבים לרשות היחיד שבת ב' ב' .ולא עוד אלא,שהתנא מתחיל “יציאות השבת כו' כיצד פשט העני את ידו לפנים ונתן לתוך ידו של בעל הבית" - מרשות הרבים לרשות היחיד ואח"כ מוסיף “או שנטל מתוכה והוציא.." ,שיש לדקדק שבזה מרומז שתכלית הכוונה היא להכניס מרשות הרבים לרשות היחיד. ועיין עוד תניא ספל"ג.. ועל ידי הבירור של ל"ט מלאכות במשך זמן .הגלות באים לגאולה האמיתית והשלימה שאז מתגלה העילוי שנעשה ע"י ה"זורע" עד “המוציא מרשות לרשות": ה"זורע" כמו על דרך משל שזורעין גרעין אחד ומצמיח הרבה,או  כמו שנוטעין חרצן אחד וצומח אילן שלם בענפים הרבה..,היינו שירידת הגלות היא  בשביל שעי"ז תהיה הצמיחה בתוספת וריבוי שבאין ערוך לגמרי; ו"המוציא מרשות לרשות" למעליותא  מרשות הרבים לרשות היחיד,שהעולם כולו נעשה “רשות היחיד"  ליחידו של עולם,דירה לו בתחתונים,ולכל לראש-גאולתם של ישראל שיוצאים כל בני ישראל מרשות אחרת וחוזרים לשולחן אביהם,הוצאה גמורה,על ידי עקירה גמורה מהגלות,והנחה  בשלימותה בארץ ישראל,כל יושביה עליה ערכין לב' סע"ב-רמב"ם הלכות שמיטה ויובל פ"י ה"ח כפשוטו ממש. 

ונמצא שבפרק שביעי דמסכת שבת,מודגש ענין הגאולה,ובאופן ד"כלל גדול" הן בנוגע לבני-ישראל לא רק גאולה של פרט,או אפילו כלל קטן או כלל סתם,אלא “כלל גדול" שאין למעלה ממנו,כל בני ישראל,והן בנוגע לפעולתם בעולם - שהפעולה היא בכל עניני העולם,שנכללים בכל פרטי הענינים דל"ט מלאכות  מה"זורע" עד ה"מוציא מרשות לרשות"  עד להדרגא הכי תחתונה ד"רשות הרבים" תחתון שאין תחתון למטה ממנו,שגם שם פועלים הוצאה מרשות לרשות  למעליותא - “מרשות הרבים" ל"רשות היחיד",דיחידו של עולם,כאמור דירה לו בתחתונים. יעוין שם באורך .