פרק א' משנה יז' :  שמעון בנו אומר כל ימי גדלתי בין החכמים,ולא מצאתי לגוף טוב אלא שתיקה,ולא המדרש הוא העיקר,אלא המעשה וכל המרבה דברים מרבה חטא"

אפשר יאמר בסייעתא דשמיא הוא שאמר הפס': "נאלמתי דומיה החשיתי מטוב, וכאבי 
נעכר" תהילים לט' ג'  וכתיב “שומר פיו ולשונו... " משלי כא'  וכתב בפרוש הזהר
“בגין דאי שפוותיה ולישניה ממללן צלין בישין אינון מלין סלקין לעילא,ובשעתא דסלקין כלא מכריזין ואמרין אסתלקו מסוחרניה דמלה בישא דפלניא, פנון אתר לארחיה דחויא תקיפא....."  ועל דא אמר רבי שמעון “כל ימי גדלתי וכו', וכי לא למד יתיר מהן אלא עיקר זה ?  אלא בא להשמיענו כי עיקר זה גדול וחשוב לאין ערוך למצוא טוב לאדם הוא ה"שתיקה  “ כדין נשמתא קדישא אתעברא מניה ואסתלקת ולא יכלא למללא,כדא אתמר נאלמתי דומי-ה החשיתי מטוב , וההיא נשמתא סלקא בכסופא בעאקו דכלא ולא יהבין ליה אתר כמלקדמין.. ועל דא כתיב “שומר מצרות נפשו" דא הוא “נאלמתי דומי-ה  דו-ם  י-ה החשיתי מטוב דאיהו “ו"  תיקוני זהר ע"ח עב' . 

עוד הראנו רבי שמעון במשנה זו, כי יש לו לאדם לגדול בין החכמים להתאבק בעפר גליהם כי היא הדרך “לגדול" במעלות התורה והיראה, וכאשר יבוא אצלם יפה לו השתיקה על אחת כמה וכמה. וכתב בהג"ה :נראה לי שיבוא להבין שלא העיקר שלמד הרבה, ויכול להיות שלמד הרבה והוא רחוק מאוד מהשם יתברך, כי כל עוד לא למד על מנת ללמוד ולעשות הרי הוא בבחינת “ מרבה דברים" שעל ידי ריבוי דברים יבוא לשקר בשביל הגאווה רחמנא ליצלן, ועל ידי זה ייפול לתוך הטומאה, ויבוא לא עלינו לשכבת זרע לבטלה וכו', ה' יצילנו ורחמנא לישזבן מעוון ועבירה לשוב בתשובה אמיתית לפניו, ועל ידי שיקרב עצמו עליהם, בבחינת ביטול יזכה לעצה שלמה מן הצדיק על ידי ריבוי שהוא הארת החכמה, ויזכה לתשובה אמן כן יהי רצון..." ועיין ליקוטי מוהר"ן קמ"א ד' ח' ."ולא המדרש הוא העיקר אלא המעשה", יב"ק, יחוד ברכה קדושה קדוש  י"ג ראשי תבות, וסוף תבות  

ולא המדרש עיקר אם אינו מביא לידי המעשה של יחוד ברכה קדושה לקדש שם שמים, על ידי קיום תורה ומצוות להשפיע אל י"ג מכילן דרחמי להמתיק הגבורות והדינים, על דא אמר  “לא מצאתי" יען כי חיפש הרבה ועמל בדרכי עבודת ה'.ועיקרן של דברים הוא המעשה בכאן, והבן כי סדר השתלשלות העולמות מלמעלה למטה הוא גם בסדר ההולך ועולה ממטה למעלה, על כן ירחיק הימנו גאווה יתירה אף על פי שלמד הרבה ויעשה עיקר חייו בעשייה רוחנית ועליה בקדוש השם בגופו ונפשו ממש,ולא יבוא לידי חטא.ואפשר 
לומר עוד,על דרך הנאמר “גם אויל מחריש חכם יחשב.."}משלי יז' כח'{והנה מצינו 
נאמר “כשאני מדבר הוא  הדיבור מושל בי, כי אם אני מדבר אל האדם דבר שאינו הגון, אותו הדיבור מושל בי ומצרכני להיכנע לפניו ולבקש ממנו מחילה, וכשאיני מדבר אני מושל מלאמרו ומלהסתירו" אורחות צדיקים שער כב'          
 
 ולא עוד אלא שמציל עצמו מארבע כיתות שאינן מקבלות פני שכינה כנאמר בגמרא סוטה מב' עא' “...כת ליצנים-כת דוברי שקר-כת חנפים-כת מספרי לשון ה ר ע" . וכתב מחבר ספר “עבודת ישראל":"שידבק האדם את עצמו כל כך בבורא יתברך בדביקות גדול עד שיתבטל במציאותו, וישאר הגוף שתוק כאלם כשם שאמר הכתוב “ האמנם אלם צדק תדברון". 

רוצה לומר כשהייתי במעלות אלם שנשארתי מבלתי כח וחוש לדבר אז יכולתי לדבר 
צדק בפני הבורא יתברך,ונאמר “נפשי יצאה בדברו" על ידי הדביקות והתשוקה לשם 
יתברך..." עד כאן לשונו . 

ועוד שמונע עצמו מן המחלוקת שהיא רעה חולה המצירה לנפש ויש לעיתים מורידה 
אותו ביגון טרם זמנו לא עלינו.מחלוקת שלא לשם שמים,אש אוכלה המכלה בזעם מכל 
עבר כל חלקה טובה. והבן .

וכתב ה"חפץ חיים" זצ"ל בפירושו על משנה זו “...או יאמר שאף שהם היו חכמים 
מחוכמים ובודאי לא היה דבורם בדברי ריק, אף על פי כן ראיתי ומצאתי שהיותר טוב 
לגוף בלתי דברי תורה הוא השתיקה ממש  יעוין שם באורך . וכתב מאור ישראל הבעל 
שם טוב בפירושו על המשנה “...וכל המרבה דברים מביא חטא- חטא פירושו  חסרון, שאפילו כשמדבר דברים עם בני אדם בחכמת התורה, מכל מקום השתיקה יפה מאוד יותר, שיכול בשתיקה לחשוב בגדולתו יתברך שמו ולקשר עצמו בו יתברך שמו יותר משיקשר עצמו בדיבור" צואת הריב"ש .

ואפשר יאמר הקטן והנבער מדעת יכול נמצי לומר, היות והדיבור יוצא מן הפה ובהיותו מכוון כנגד ה' מוצאות הפה “אחה"ע-גיכ"ק-דטלנ"ת-דסשר"ץ בומ"ף, והקול 
הולך ומושך אחריו כ"ב אותיות שבהם נברא העולם ובהם נכתבה התורה הקדושה, יפה 
השתיקה מן הדיבור שמא יבוא להרס ולחבל חס ושלום בקיומם ועמידתם בקדושה מעצם 
בריאתם בהאצלת הבורא יתברך שמו, ולא עוד שהרי משתמש בקול ודיבור הוי"ה ואדנות 
יחוד שלם דכר ונוקבא זווג זו"ן כידוע . על כן יש לו לאדם מן החובה ליזהר יתיר מכל וכל, לבל תרוץ לשונו בחלל פיו וימשול וישלוט על לשונו ולא חלילה יהא נשלט על ידה, והוא בדברי קדש כמאמר הבעל שם טוב זצ"ל,  על אחת כמה וכמה בדברי חולין פן יוקש בם.
 ודי לחכימא ברמיזא .