פרק ב' משנה ב' : רבן גמליאל בנו של רבי יהודה הנשיא אומר יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ שיגיעת שניהם משכחת עוון,וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטילה,וגוררת עוון.וכל העוסקים עם הציבור יהיו עוסקים עמהם לשם מים,שזכות אבותם מסיעתם,וצדקתם עומדת לעד, ואתם מעלה אני עליכם שכר הרבה כאילו עשיתם." 
 
נרלענ"ד בסייעד"ש שיהא האדם אוחז בלימוד התורה ויתגבר בה אך מאידך גיסא ידע כי דרכו כדרך כל הארץ ולא יתגאה בעבור לימודו שהגאווה מידה מגונה למאוד,וישים עצמו בבחינת “ארץ" כשממנה לוקח ומדרך כאסקופה הנדרסת, וימצא שיגיעה בזו המחשבה
ובלימוד התורה כנזכר יהיו בעזרו לכשיגיע העת ויהא מוצא כי נשכחו עוונותיו והפכו לזכויות,וידע כי תורה לכשעצמה אינה מספקת אלא שיהא לומד תורה משלהבת לבו ובשמחה רבה עד שירגיש - מלאך ה'  -שמא תתבטל תורתו הימנו ח"ו ויהא מוצא עצמו בעוון,"שהעושה תורתו עיתים הרי זה מפר ברית" ירושלמי ברכות ה' א' .

ועוד מצינו שע"י לימוד התורה מתקבלים התפילות והבקשות,  הג"ה: ול"ע להיפך 
כדכתיב כל המסיר אזנו משמוע תורה גם תפילתו תועבה .ועולה חינם של ישראל בפני 
אלו שנצרכים אליהם ישראל,ונותן כח למלכות דקדושה לגבור ומגביר יצרו הטוב 
על הרע" ועיין ליקוטי מוהר"ן א'-א-ב באורך . ועוד ידע “שבכל שיתייגע בתורה יבוא 
לידי הבנתה משום שמרפה נפשו ומעלה אותה למקום שרשה, וממתיק את הדינים ונוטע 
אילנא דחיי לעילא דכולא אסוותא" . ועוד שמגלה כבודו ית' בעולם כי זוהי תכלית 
כל האדם".  שם עיי"ש פ"ד 

ועוד נמצא לומר לענ"ד שידע האדם עד כמה מצוות מקיים הוא בלימוד התורה,שהם 
כשבעה עשר כפי שמנאם הגה"צ הרב רבי אברהם בעל מחבר ספר “מעלות התורה" ועיי"ש 
דף כ"ה  וכנגדם עובר על עשרה לאוין בעובר על כך ח"ו  עיי"ש באורך דף כ"ו .

וע"כ נשים על ליבנו כי שבעה עשר שמנאם הגה"צ הר"א כנגד טו"ב בבחינת “כי לקח טו"ב נתתי לכם"והוא שאמר “יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ" קרי שהופך תורתו למעשיו בבחינת מצוות מעשיות, והוא דאמר “יגיעת שניהם משכחת עוון" שר" ת י-ש-מ-ע והריהו כשומע קבלתה מהר סיני וזוכה ליכנוס לסודותיה בבחינת מצוות -עשה שבה, ונזהר מן הלאווים שבה. ועוד מצינו לומר יפה ת"ת עם דרך ארץ,שגם אם עוסק הוא בדרכי הארץ -דהיינו בעסקיו הגשמיים יהא עפ"י דיני התורה והלכותיה, שיהא הולך בדרך האמת שמשא ומתן באמונה אינו מן הקלים ויש בהם דקויות רבות הנוגעות להלכות תורה וקיום המצוות, חוץ מענין המידות והמשקולות ואבק ריבית-והאמת ומו"מ ביושר, ונוספים עליהם דינים רבים שבין אדם לחברו,ודי לחכימא ברמיזא.
                          
והנה אחי הקדוש ראה והבט אל דברי רז"ל  בדרך חסידים עמ' רע"א  עסק מו"מ הוא גם כן עבודה ותורה, כי כמה דינים יש על זה,והביא בשם הבעש"ט כי האדם הלומד את התורה לשם יתברך הוא חשוב מאוד לפניו, ובפרט אם עושה משאו ומתנו עפ"י דין תורה,.... וא"כ כשמתנהג כן אזי הוא עוסק בתורה תמיד אפילו בשעה שעוסק בסחורה,וזהו שאמרו רז"ל “נשאת ונתת באמונה..."  עיי"ש באורך
  
ועוד נרלענ"ד לומר בדמע ובצער אשר חזיתי בעיני כי היום יש מן הסוחרים אשר מאחזים עיני הבריות בהיותם תמימים ומאמינים למוכר ואינם יודעים דרכי המסחר,ושמים 
תוצרתם הטריה עם הישנה זו למעלה מזו,או מניחים הטרי מאחור והישן מלפנים בהישג 
יד הקונים, ובא הקונה ולוקח מאשר קרוב לידיו ובא לידי טעות בחושבו כי גם זה וזה חדש וטרי הינו,ולא אחת לכשישאל המוכר בענין זה יבוא לידי מרמה באונס בחששו מפסידא,ובאים לידי תקלות רבות ומשונות בדרך זו, ואין פוצה פה ומצפצף עליהם ועל דא קא בכינא ומצער טובא נפשי,כי לא במעל חלילה וחלילה עושים הם כן אולי משום חוסר ידיעתם בכעין דא,ובעצת היצר הרע המביאם לכלל טעות, ויהי"ר שהשי"ת יתן בליבם דרך ישע וישובו מדרכם הרעה אליו יתברך “פותח את ידיך ומשביע לכל חי רצון"  פא"י חת"ך סא"ל יאהדונה"י רחל ובזכות שמות קדש אלו יפתח ליבם לקבל שפע אמונה כי הפרנסה מאתו ית' ואין צדיק אשר יעשה כמצווה עליו מאתו ית' ויבוא לכלל פסידא כלל.

“שיגיעת שניהם משכחת עון" נרלענ"ד בבחינת עסוק בה ועסוק בה דכולא בה, דהיינו 
שאם יהא עושה מו"מ בדרך האמת על פי התורה הקדושה הרי נקשר ומקושר הוא בבורא 
עולם ישתבח ויתעלה,ועל ידי התקשרות זו מרחיק ממנו עוון, והנה ראיתי כתב מחבר 
“דודאים בשדה"   פר' וישב  “ ....שמעתי מהבעש"ט “וכל תורה שאין עמה מלאכה.., רצ"ל 
שאינו עושה מעשה ופעולה ע"י התורה בעולמות עליונים להעלות ניצוצות ולהמשיך 
השפעות..."וכן מצינו בגמרא  יומא פ"ו  משאו ומתנו של אדם יהא בנחת עם הבריות, ויש 
גורסים משאו ומתנו באמונה ודיבורו בנחת עם הבריות.." הגהות הב"ח שם .והוא נושא ונותן באמת ובאמונה  רמב"ם דעות פ"ה הי"ג בת"ח ,ואמרו בשעה שמכניסים אדם לדין אומרים לו נשאת ונתת באמונה  שבת לא' א'  ויהא אומר על לאו לאו, ועל הן הן, רמב"ם שם בת"ח וב"מ כ"ט ע"א ומידת חסידות לותר משהו שבת ק"כ. 

וכן מצינו לימדה תורה דרך ארץ שלא תמכור אלא לעמיתך ולא תהיה קונה אלא מיד עמיתך שנאמר “וכי תמכרו ממכר או קנה מיד עמיתך.." ויקרא כ"ה י"ד , ומכאן נמצי לומר בסד"ש הוא שאמרה משנתינו “יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ"  בבחינת  “פיה פתחה בחכמה, ותורת חסד על לשונה" דהיינו פ-י-ה יאהדונה"י וד' אותיות י-ה-ו-ה- יחוד זו"ן תורה שבע"פ “פתחה" פתח ודלת ל"ה" אחרונה שבשם לעלות למעלה בחכמה עילאה בהוראת מלשון  “ותורת" חס"ד על לשונה חס"ד יו"ד ה"י וי"ו ה"י ע"ב באמונה בו ית' “על לשונה"  יב"ק א-ה\-י-ה חשן המשפט האמת והשלום אהבו. והבן

וכתב בליקוטי מוהר"ן זיע"א  י"ג א'  “אשרי העם" וזלה"ק:השגחה שלימה א"א אלא שישבר תאות ממון, ושבירתה הוא על ידי צדקה כי איתא בזוה"ק  פינחס רכ"ד ע"א רוביא נחית לשכך חמימא דליבא וכד נחית רוחא..." זה בחי' צדקה שהוא רוח נדיבה ע"י מקררין חמימות ותאות ממון...." וכן כתב שם  כ"ג א'  “כי יש פנים דקדושה שהם אנפין נהורין בבחינת חיים, כמ"ש “באור פני מלך חיים" בחי' שמחה כמ"ש  תהילים ט"ז  “שובע שמחות את פניך...." וכן  בראשית מ"ה  “ותחי רוח יעקב אביהם...וזהו בבחינת שמחה, ויש פנים דסט"א שהם אנפין חשוכין-מרה שחורה-ע"א, כמ"ש שמות כ'  “לא יהיה לך אלהים אחרים על פני.."  ועיין זוה"ק יתרו פ"ז ע"ב ואלו בני אדם הנופלים בתאוות ממון, ואינם מאמינים שהקב"ה יכול לפרנס את האדם בסיבה קלה.....", וכן מצינו  שם כ"ט ט'  “וזה בחי' מו"מ באמונה כי מי שאינו עושה מו"מ באמונה והוא משוקע בתאוות ממון וגוזל את חברו אזי הוא מעורר דמים, ומגרש לשכינה....,וכן כתב  שם ל"ה ו'  “ויש שינה שהוא בבחינת מו"מ באמונה....כי כשעוסק במו"מ באמונה אזי המוחין דהיינו נשמתו באה לתוך האמונה, בבחינת חדשים לבקרים....ונתחדשו שם ונתחזקו מעייפותם, וזה שאחז"ל  ב"ב קע"ה ע"ב  “הרוצה להחכים יעסוק בדיני ממונות....".וכתב עוד שם  צ"ג א'  “כל העושה מו"מ באמונה מקיים מ"ע של ואהבת..."  }ועיין מאמר הגמ' יומא פו'   “כיצד אדם קרא ושנה ושמש ת"ח ועסקו בנחת עם הבריות ומו"מ באמונה....וכו'....אשרי מי שלימדו תורה...וכו'.

ונרלע"ד בסד"ש מה שאמרה המשנה “יפה ת"ת עם דרך ארץ" בבחינת ג' ענינים שיכולים 
לבוא מעולם העשייה הראשון לאשר זיכהו השי"ת ותורתו אומנותו בבחינת הולך בדרך 
ארץ, בבחינת דרך האמת ועד"א “אמת מארץ תצמח" ואמ"ת ראש-תוך -וסוף, כ"ב אתוון 
בהם נברא העולם ובהם נכתבה תורה, ומשנהו לאשר זיכהו הבורא ית' ומחלק יומו מחצה 
ומחצה בבחינת ת"ת עם דרך ארץ ממש, בבחינת מו"מ באמונה עפ"י דברי תורה כדפירשנו לאור רז"ל, והשלישי הוא לאשר רצה הקב"ה והביאו לעסוק במו"מ רוב יומו ורוב שעותיו אך מתאמץ בכל כוחו לעשות עיתים לתורה וקובע לו שעת לימוד כגון בין מנחה למעריב או אחר תפילת שחרית דבר “חק לישראל" או “עין יעקב" וכאשר ליבו חפץ ומשביע עצמו בשעה זו ומנתק הימנו כל מחשבות מו"מ כלל ועיקר, ועל אלה נרמז לי כיון הפסוק “והחוט המשולש לא במהרה ינתק" בבחינת קיום התורה ומצוותיה לפרטי פרטים ולדקדק בהם ולהוציא מהכופרים בה ולהראותם כי לא יש כתורה אשר הכל רמיזי בה ועונה היא על כל צרכי האדם בכלל ובפרט, ויש בידי חכמי ישראל להראותנו דרך הישר והטוב ודרך עשית אור הקדש נראה לעיני כל חי והיא היא האומרת “דע מאין באת ולאן אתה הולך..."להביא את האדם להכרה והידיעה שהולך הוא כדרך כל אדם אל מקום רימה  ותולעה,ומתוך שיתייגע בעבודת השי"ת וקיום מצוותיו וחשבונו של עולם “יגיעת שניהם.."יגיע כפיך כי תאכל ועיסוק בתורה “משכחת עוון" והשי"ת יזכנו .

ומה שאמרה משנתינו “וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטלה... "בבחינת מלאכת 
מחשבת, דהיינו סוף מעשה במחשבה תחילה, שסופן מראה תחילתן וחיותם, בבחינת “סופן 
נעוץ בתחילתם" 

ואי"א תורה הנלמדת שלא לש"ש חלילה ולא ע"מ לקיימה,הריהי בטלה מלומדה ומרחיקה עצמה הימנו כענין זכה סם חיים,לא זכה סם מות, ועד"א אמרה משנתינו “וכל תורה" רצ"ל כל חלק וחלק ממנה אם בכתב ואם בע"פ אם בדרש ואם בפשט אם ברמז ואם בסוד,כענין פרד"ס ד' פעם ד' בסד"ש תורה מלשון הוראת המעשה אשר יעשה על פי רז"ל שירדו ודלו לנו מבאר המים החיים,להשקות הצאן הכשר והירא לדבר ה'  יתברך יתעלה,והיא לתורה לשמה לשם ה' ממש בביטול פניות אישיות אלא לעשות נח"ר ליוצרינו ולעשות רצון בוראנו,קיום כת"ר מצוות לעשות כתר לבורא עולם ישתבח ויתפאר זכרו לעד ולעולמי עולמים,ולאלו העושים שלא לשם שמים אלא להתחכם בדעותיהם המקולקלות והמרוחקות מיראת ה' עד"א “שאין עימה מלאכת שמים" סופה לבטל מהם וישתו מן המים המרים וימותו.

ואי"א “שאין עמה מלאכה"  בבחינת שאין עם-ה' רצ"ל שאין השכינה מצטרפת עימהם 
ואין יוצא מהם שבח והלל לשמו ית' סופה בטלה, שהרי אותיות “מ-ל-א-כ-ה" כמספר 
“צ-ו" שעל זה נצטוו בנ"י ועל דא נושאים אנו תפלה למאריה עלמא “ותן בליבנו
בינה להבין ולהשכיל לשמוע ללמוד וללמד ע"מ לשמור לעשות ולקיים את כל דברי ת"ת באהבה וכו'. וכתב מר"ן החיד"א זיע"א  צפורן שמיר אות מ"ט  “אמרו בתנא דבי אליהו לא חרב העולם אלא בפשעה של תורה, ולא חרבה א"י אלא מפשעה של תורה, וכל הצרות הבאות על לאדם אינן אלא מפשעה של תורה..." וע"ד אמרה משנתינו “וגוררת עוון" דהיינו אם יעשה האדם מעשיו וכל הגיגיו ועניניו ללא לימוד התורה ח"ו ואינו שת על ליבו מהות חייו וגדלות הבורא ית' סופה לבטל הימנו גם המעט שיש בידו ויגרר אחר עוון ח"ו.

ומצינו כתב מו"ר האלשיך הקדוש זיע"א  אבות  וזלה"ק : “עוד ידענו מחכמי האמת כי כל מצוה שאדם עושה מרבה אור שפע עליון ובורא מלאך סנגור וההפך העושה עוון, שמפליג בטומאה ובורא משחית קטגור, והוא מאמרינו ....מצוה גוררת מצוה ועבירה
גוררת עבירה, כי המלאך הנברא במצוות גורר מצוה אחרת והכח הטמא שנעשה בעבירה 
גורר עבירה....."עכ"ל.

ומצינו עוד אלו העוסקים בצרכי ציבור עד כי לא יש בידם זמן לעסוק בת"ת וכל מעינותיהם לשרת לש"ש ממש את הנמנים עליהם פטורים הם מלימודה שהעוסק במצווה פטור מן המצווה,אך בשום לב כי בוחן כליות ולב הוא היודע מערכי ליבות האדם יעיד עליהם השי"ת כי לשמו הם עושים  ולא כל אחד יבוא ליטול את השם.

ונרלענ"ד בסד"ש “צבור" ר"ת צדיקים בינונים ורשעים, לולב ומיניו,  "וטהר לבנו לעבדך באמת" ר"ת לולב, שיש עיקר ויש הבאים אליו ונוספים לו, וכל אחד וטעמו עמו, ע"כ מצינו בלישנא דמשנתנו להורות שיהיו שמים על ליבם את כבוד הצבור כולו בכללו ולא יעדיפו חד מיניהו ולא ימעיטו מזה לטובת זה באין ממש בדבר.
 
ואם יהא העניין נצרך יעשו זאת על דעת רבותיהם ולא על דעתם,כי שלוחי הצבור שכינה במעשיהם והשגחתה עליהם בכלל ובפרט כפי  מעשיהם, ובני ישראל קדישין בניו של המקום ברוך הוא בבחינת “ואהבת את ה' אלדיך" כענין “ואהבת לרעך כמוך" באהבה המקשרת בין אדם לחבירו ובין האדם לקונו ית' וכמו שמצינו בסידור רבינו הרש"ש זיע"א בסדר הקרבנות משנת “אלו דברים" “והבאת שלום בין אדם" דהיינו ארך אנפין  א"א לחבירו זעיר אנפין ז"א  ובין איש ז"א לאשתו נוק'  ואז ת"ת כנגד כולם, בבחינת תורה עם דרך ארץ כדפירשנו בסד"ש, ומעלה ומתקן על ידי כן החיסרון הנצרך לתקון בעולם העשייה ומעלה בכל העולמות כולם.

ומצינו בסדור “בית יעקב"  לרבי יעקב  קאפיל זיע"א “בין איש לאשתו"  בבחינת הארת ז"א בנוק' ע"י היסוד הנקרא שלום, ובין אדם לחברו שיאיר א"א בז"א ות"ת כנגד כולם יסוד “כולם בחכמה עשית.."

וכתב הרמ"ק בסידורו “בין אדם לחבירו "בין בעלי המחלוקת גדולה וגבורה ,"ובין 
איש לאשתו" ת"ת ימיני ומלכות ולשמאלי,"ותלמוד תורה כנגד כולם" מפני שבה נכללות 
הכל..."

אם כן מצינו בסד"ש לומר לענ"ד מה שאמרה משנתינו לגבאי הצדקה ולגבאי ביהכ"נס ולכל העוסקים בצרכי צבור, שיהיו עמלים עם הצבור “יחד שבטי ישראל" ואין מי שינהג שררה ושלטון רצ"ל שיראו עצמם כחלק הכלול עם הצבור בבחינת “צ-ב-ור"  צדיקים בינוניים ורשעים ולא יתנשאו על קהל ה' ועד"א “עמהם" בבחינת “מורא שמים" 
שתמצא אותיות עמהם כאותיות “עם-מה" דהיינו שם מ"ה הקדוש “יו"ד ק"י וא"ו ה"א" 
בחי' עולם היצירה דאבי"ע שורש אל אדה"ר בבחינת “שי" שהוא כמספר ס"ת “וכל  העמלים עם הצבור" להנחיל אהבי יש, עולם הבא גן עדן העליון.

ועוד אי"א בסד"ש לענ"ד מהו ה"ש" שישימו על ליבם על ה-"יש" שבתוכם שמא אינם 
זכאים יתיר מכלל הצבור וממילא יבואו לידי שפלות הרוח דידן ויקבלו עז רוח קדושה 
הבאה למשפילים עצמם אצל אחרים,והבן אחי כלבבי כי האות “ש" תרמוז על חד"ר  חסד 
דין רחמים  בבחינת צבור כנ"ל דהיינו צדיקים בינוניים וכו' , כלומר  צדיקים במידת החסד בינוניים במידת הרחמים ורשעים ח"ו במידת הדין, ואל תתמה בטרם עת ועל כן אבאר ענין זה לפניך בסד"ש צדיקים הם בבחינת חסד כידוע ובינוניים מידת הדין תלויה ועומדת להם באם יטו מעשיהם לסטרא דימינא או חלילה לשמאלה, וע"כ נמדדים הם במידת הרחמים ורשעים במידת הדין המתוחה עליהם וכל חיותם הוא בכח מעשיהם הטובים שעשו ליתן שכרם בזה ולאבדם בעוה"ב, וליתן בידם עיתים לשוב לפניו ית'  אשר מטה עליהם חסד בזכות הצדיקים להמשיך קיומם בעוה"ז אע"פ שלא עשו עדין תשובה,והנה בזכות היותם כלולים בצבור מגינים הם אלו על אלו “כל ישראל ערבים זה לזה". 

וע"כ נראה כי נקטה לישנא דמשנה “עמהם" ממש בגוף וברוח, ולא נקטה “עם הצבור" 
משום הוראת עוצם קדושת הצבור וע"כ ראה אחי היקר “עמהם" כמספר “קנה" לרמז כי 
הצבור הקדוש עמא קדישא בני אברהם יצחק יעקב קנינו של הקב"ה בלבד ואין עוד מלבדו, ואין רם ומתנשא הימנו ועד"א “יהיו עמלים עמהם לש"ש" לשמו יתברך ויתעלה
בהוב"ש ועל פי הדברים הללו אבוא לפרש בסד"ש מאמר נעים זמירות ישראל דוד המע"ה 
 “.....ה' לא גבה לבי ולא רמו עיני ולא הילכתי בגדולות ובנפלאות ממני..."  תהילים קל"א א'  שתמצא ס"ת “יהיו עמלים עמהם לשם שמים"  בבחינת ביטול רוממות וגאווה, ועד"א “ולא הלכתי בגדולות ובנפלאות ממני" בבחינת לשוה"ר וניסיון ראיית עיני האדם כל אחד 
מן חבריו “צבור" לפי עניניו מעשיו חלקו בזה העולם מזלו הטוב וחלילה בהיפך וכל הנגעים והפגעים הבאים על האדם,ועד"א “ולא הלכתי" עצמי לחקור את האחרים אלא לימדתי עליהם זכות תמיד, כי הם הנסתרות מעינינו והוא שאמר “ובנפלאות ממני".

ואי"א עוד באה המשנה ללמדנו כי הפורש מן הצבור ומתגאה עליהם ומטיל אימתו  ושררתו אין דעת המקום ב"ה ודעת רז"ל נוחה הימנו וראוי לו לשוב מדרכו המוליכה אותו לידי הס"א רוחא דמסאבותא, והגאווה הנשללת והאינה ראויה הלזו אינם ממידותיהם
השורשיות של עם הקדש, אא"כ גאווה זו היא של עזות דקדושה כשיש  צורך להוציאה 
חוצה, והגאווה רעה חולה המביאה לידי מחלוקת אש זרה המכלה את הכרם הקדוש, ועל 
כן באה המשנה להזהיר ולהרתיע כאמרה “זכות אבות מסייעתן".

ואמנם נראה כי יש לפרש ענין זה על ב' אופנים והראשון נאמר בסד"ש הוא הנאמר על הצבור דהיינו זכות אבותיהם העומדים עמנו היום או אלו אשר הלכו לעולם שכולו טוב, והשנית עומדת להם זכות אבותינו הקדושים אברהם יצחק ויעקב ע"ה זיע"א, ועד"א “וצדקתם עומדת לעד", 

ואי"א “וצדקתם עומדת לעד" לעושה בצרכי צבור באמונה לצדקה יחשב לו ותעמוד לו זכות אבותינו הקדושים לעד ולעולמי העולמים, והיא היא המעידה עליהם בעוה"ב שנאמר “לעד" מלשון “עדות" לעולמי עד.ומה שאמרה המשנה “ואתם מעלה אני עליכם שכר הרבה כאילו עשיתם" וכאילו קיימתם כל המצוות כולם ופדיתם את בני מן האומות,והוא הנאמר גם כן על הצבור  “ואתם" חובה עליכם לסייע בידי המשמשים בקדש ולא תהיו מלחיצים בהם ומעוררים עליהם שטנה חלילה, ומחפשים דופי בהם ובמעשיהם, ותהיו מכבדים אותם כראוי להם  ולא תעוררו מחלוקת זרה בניכם ומעלה אני עליכם שכר מצוות ומעשים טובים שלהם עליכם.ועל דרך האפשר נמצי לומר עוד על דרך האומרים בשבת קדש בברכת מי שברך “.....וכל מי שעוסקים בצרכי צבור באמונה הקב"ה ישלם שכרם.."שאין מאן דהוא בזה העולם היודע עד כמה מייגעת ומתשת עסקנות הצבור לרוצה להלוך ומתייגע בה על דרך האמת, וביושר ואמונה ורק הקב"ה יש בידו ליתן שכר אמת על דא, והכל אמת שריר ברי וקיים.