פרק ב' משנה ג ': “הוו זהירין ברשות,שאין מקרבים לו לאדם, אלא לצורך עצמן,נראים כאוהבין בשעת הנאתן ואין עומדים לו לאדם בשעת דחקו." 
 
נרלענ"ד בסד"ש יהא האדם נזהר מאוד באותם המצוות שרשות הם בידו, ולא יעשה אותם לצורכי עצמו או כבודו, אלא לשם שמים ממש, ויקבלם על עצמו כאותם המצוות שחייב הוא לקיימם, באותה השתוקקות ודבקות רוחנית,במחשבה דבור ומעשה, ואלו הם שיעמדו לו לאדם בשעת דחקו, רצ"ל בשעות צר ומצוק חלילה ובעולם שכולו אמת.

וכתב והאיר את עיני  ת"ח ההוא  וז"ל:*נראה לי לפרש עפ"י דבריך שסתומים הם לכאורה כך;הוו זהירין  במצוות ברשות, שבדר"כ אין מקרבין לו לאדם אלא לצורך עצמם  כלומר שבדר"כ במצוות הרשות אדם עושה אותם לשם פרטיותו, נראין כאוהבין בשעת הנאתן  כלומר האנשים מקיימים המצוות הנ"ל כשיש להם הנאה מקיומם ואין עומדים לו לאדם בשעת דחקו, שאם ח"ו יש לו דוחק בעבודת השם מיד עוזב את המצוות האלו וזה העניין של “הוו זהירין" שלפעמים מחמיר על עצמו, וכשנופל ולא מצליח עובר על נדרים ושבועות רח"ל ולישזבן. ודפח"ח.

והנה נרלע"ד אי"א לאור דבריו “שאין מקרבין לו לאדם אלא לצורך עצמם" קרי שיצרו מעוררו לעבור על מצוות הרשות או שמביאו לידי מחשבה שמצווה זו הינה רשות ואינה היא, ומקרבו “לצורך עצמו" רצ"ל לצרכי היצה"ר לנסותו בניסיון הבחירה החפשית באדם, והיא הזהרת משנתנו “ברשות" אותיות “תשבור" ליצה"ר ולהביא את הדרך הצרופה לבחירה האמיתית לחסות בצל “ש-ד-י" שאם לא כן הריהו בבחינת “מקרבין" כקרבן לע"ז חלילה וחס, והוא שנאמר “לצורך עצמם" ולא עומדים לו בשעת הדחק ודאי.
ועוד נרל"פ הוו זהירין  ברשות" במצוות הרשות שהם בבחינת “ז-ה-ב" היוצא מר"ת, רצ"ל כראי “זר זהב סביב" להגן על נשמת אלדים חיים הנטועה באדם, ובפרט באלו שאינו מחויב בהם מעיקר הדין, שאם לא כן מעורר עליו כוח רוחא דמסאבותא  ומכבה ניצוצות הקדש שבו , והוא הנרמז לנו בר"ת “ נראין  כאוהבין  בשעת  הנאתן"    שמדמיין בעיניו שמעשיו מותרים לכתחילה,ומעוררין בו ספיקות שונות ומשונות.

והריהם עליו עומדים ותלויים כ “על" והוא שנאמר “ ואין  עומדים  לו" דהיינו לאדם הנופל ברשת יצרו “בשעת דחקו" והוא שאמרו “  לאדם  בשעת  דחקו" ר"ת “לבד",
ועומד הוא בדינו לבדו ובדוחק גדול.

ואי"א עוד מה שאמרה משנתנו “מקרבין" בבחינת “מקרי-ב"ן" שהוא המרמז על מידת 
הדין שם ב"ן  כידוע ליודעי ח"ן  שהוא שם הוי"ה בהוב"ש במילוי אותיות הבא לידי 
מספר ב"ן דהיינו “יו"ד ה"ה ו"ו ה"ה" ועל דא הזהירה המשנה “הוו זהירין" בדברים 
הנתונים ברשות האדם, שאין מקרבין לו אלא לצורך עצמן, ונראין כאוהבים בהיותם 
מביאים את האדם לקלות ראש וקולות מקולות שונות, ואינו מקיים את אותן המצוות 
כלל, או שעושה אותם “כמצות אנשים מלומדה" ואלו לא יעמדו לזכותו ברגע אמת.ואין דוחק גדול לאדם כעמידתו לדין בפני בוראו, וע"כ ישית על ליבו שיהא מטה תדיר את מעשיו אל הטוב הצפון בתורה ומצוותיה כולם יחד, באלו שחייבה אותו התורה ורז"ל, ובאלו שנתנו בידיו רז"ל האפשרות לבחור אם לקיימם מיוזמתו ובלא שיתחייב בהם לכתחילה. כגון מצות ציצית שבידוע אם אינו לובש בגד ארבע כנפות אינו מחוייב בה ועוד... 

ועוד נרל"פ בסד"ש אל תקרי “ברשות" אלא “ברשעות" רצ"ל “הוו זהירין" לבל 
תרשיעו את עצמכם, שמנהגם של אלו לקרב אליהם את בני האדם להנאתם צרכיהם, ולאחר זמן הריהם כהפקר בעיניהם.

ואי"א רמזה משנה על מצות “עונה" שהיא חיוב לאדם שיהיה על פי דעת רז"ל אב
לבן ובת, ולדעת בית שמאי שני בנים ושני בנות, וחיובה של מצוה זו בזמן ליל טבילתה 
של אשתו, ומעבר לכך הריהי לכאורה רשות בידו, ועל דע אמר “הוו זהירין ברשות" 
ונקט לישנא “רשות" כפי שיתבאר שהוא ענין הזווג, ודע כי ענין זה של הש"ז לבטלה, עוון 
חמור הוא למאוד, והורס ומקלקל עולמות נסתרים וקדושים, ופוגם בנשמת האדם, ומקרי 
“רוצח" ולדותיו שיכלו לבוא לעולם אם לא היה משחיתם ל"ע, ועליהם נאמר “הוי 
גוי חוטא עם כבד עון זרע מרעים בנים משחיתים, עזבו את ה' נאצו את קדוש ישראל 
נזרו אחור" ישעיהו א' ד'  ועל דא מצינו בתיקונים  תקו"ז תיקונא שתא ושתין  צ"ז ע"א וע"ב  וזלה"ק: “....ומאן דאפיק מרשות היחיד ואעיל  ברה"ר או דאפיק זרע מיניה מאות ברית קודש  ואעיל  ברשות  נוכראה, כאילו האי נטע אילנא דטוב ורע....ועלייהו איתמר האיש אשר יעשה פסל ומסכה..וכו'  דברים כ"ז ושם בסתר, מאי בסתר בסתרו דעלמא......והרי ודאי כל מאן דאפיק  מרה"ר  ואעיל  ברה"י  או  מרה"י  ואעיל ברה"ר כאילו עירב שמא דקודשא ב"ה בע"ז,  ח"ו ועביד אילנא דטוב ורע...." 

ועוד מצינו תיקון ל' דף ע"ג ע"א  וזלה"ק: “והארץ היתה תהו ובהו..., מאי והארץ היתה תהו ובהו, אלא מאן דאפיק מרה"י לרה"ר גרים לשכינתא למהוי תהו ובהו חשך ותהום, דאתלבשת באינון קליפין דאינון ד' גלויות, ולא עוד אלא דגרים ליה למהוי יבשה תהו, דאסתלקת נקודה מחלל דיליה דאיהי “ב" ואשתארת יבשה."

ומצינו עוד א"יא על דעת הכתוב בתיקונים  תיקון כ"ד דף ס"ט ע"א  “ירא"שבת"...שבתותי 
תהא דחיל, יר"א ברית", כמה דצריך נטירו דברית דלא יעול ברשו נוכראה, כגוונא דא 
צריך בר-נש נטירו דשבת דלא לאפקא מרה"י לרה"ר, רשות היחיד איהי שכינתא....ורה"ר 
ס"א ....ואיהו חללה זונה ובעלה חילול שבת,ובגין דא מאן דאפיק מרה"י לרה"ר חייב סקילה......"

ונרלענ"ד לפרש בסד"ש מה שאמרה משנתינו “הוו זהירין ברשות.." אלו הם המצוות 
שמצווים אנו עליהם בקלה כבחמורה, ובפרט ביום שבת קודש בהתגלות אור האלקי מאצילותו של הקב"ה ית' וית' ובברית קיימא קדישא שעליהם נאמר “אות “ שהם הם היסוד, כידוע ליודעי ח"ן לבל יצא חוצה ח"ו ויחזור העולם לתהו ובהו, בבחינת רשות היחיד ורשות היחיד כאשר ראית בעינך לפנים.ועל כן כללה המשנה שניהם יחדיו שנאמר “הוו זהירין ברשות" בכל רשות שהיא, ואותם המותרים לך, ר"ל לטובתך ולהנאתך עשה, עשם ביראה ובזהירות גדולה ובקדושה וטהרה ,שלא תצא תקלה מתחת ידך חלילה.

שבגון אלו יצר הרע מעכב ומתגרה בחילותיו כי רבו מספור ,ובפרט באות ברית קודש, והוא שאמרה משנתינו “שאינן מקרבין לו לאדם, בבחינת קרוב בשר,"אלא לצורך עצמם" שמאותם טיפות ומכוחם או מדעת ומחשבה שאינה טהורה בזמן תשמיש ניזונים הם,ומהם נבראים “נגעי בני אדם"  כידוע ליודעי ח"ן ומחילול שבת מכל ענין ודבר אם הינו אב מלאכה או תולדותיהם, מתחזק כוחו של הס"א ונפגמת הברית בין אבינו 
שבשמים לבני האדם חלילה, ועל דא אמרה משנתינו “אלא לצורך עצמם" והנה תמצא כי 
סוף תיבות גימטרייה שישים ואחת  61 דהינו סטרא אחרא בר"ת  ס"א .ועוד שהביאה 
משנתינו “נראין כאוהבין בשעת הנאתן" ואלו מן הדברים שהאדם נהנה בעשייתן כלומר 
הנאה גשמית שאין אחריה כלום, ובאם נשים ליבנו אל סוף תיבות נמצא מספרם כאותיות 
“נתק" דהיינו היפוך דתקון הבריאה שאם הוא כראוי וכיאות באה מילת “ת-ק-ן", אלא 
בזו באה משנתינו לומר שבעבור אלו הענינים יש בידי האדם את הכוח לחיוב או לשלילה, בעבורו על ציווי הבורא יתברך ויתעלה מעלה הוא בידו “נתק" שינוי סדר העולם וקיומו 
ומהפך סדר האותיות לרעתו ומחייב בזאת את העולם כולו.

ועל כן מצינו נאמר “ואין עומדים לו לאדם בשעת דחקו.." ועל דא נרלענ"ד לפרש לכשיגיע האדם לפני הקב"ה אור אין סוף בבחינת “ואין" שאין לפניו משוא פנים  והכל גלוי וידוע מלפניו “אין עומדים לו בשעת דחקו.." והבן היטב.

ואפשר יאמר בדרך נוספת מה שפירש ר"י על דא שיהא השליח ציבור בבחינת עניו ושפל, שאף על פי שקרבהו השלטון וניתנה לו שררה, לא מתוך כושרו ויכולתו בלבד אלא מרצונו ובחירתו של הקב"ה שיהא בידו לעמול ולסייע לאחיו באשר הם שם, שאלמלא יהא מבין מדעתו כי הינו שליחו של הקב"ה בעולם בענין ההוא שבעטיו ניתנה שררה בידו יביאהו הש"ית לניסיון קשה ומר עד כי השלטון שבחר בו וקרבהו לטובת עצמו ישליכהו אחר גבו כאבן שאין לה הופכין, ולא יזכרו לו מעשיו שעשה עבורם, והדברים ידועים ומסופרים מאב לבן בכל הדורות על “שונאיהם של ישראל" עצמם ובשרם אשר פגעו באחיהם בכדי למצוא חן בעיני השלטון, ורדו ביד קשה ובלב כבד אספו שבעתיים אל חיקם, בהיות השי"ת בוחן כליות ולב ומביא במשפט צערם של יתומים, ואנו שנתייתמנו בעוונותינו וחרב הנווה, והלכה אמנו שכינתא קדישא אצל הגלות המר והנמהר, עומד לנו למגן השי"ת בפני צוררינו,והחכם עיניו בראשו.

ומכאן אבוא להשיא עצה בלבך אחי הקדוש שתהא חוכך בדעתך תדיר להיות האדם הישראלי הטהור והירא להישמר מכל משמר שלא תבוא תקלה מידו ולא ישים טובת עצמו על פני טובת אחיו בני ישראל, אלא יטה תמיד את כף הזכות ויגביר כוחה להיטיב עם הנתונים לשררתו, ועל כך אמרה המשנה “והרשות נתונה.." דהיינו הבחירה החופשית ויבחר בעץ הדעת טוב, וידחה הרע שבו ולא ייפול ברשתו של ה"מלך כסיל וזקן" 
סטרא אחרא הממתין לו בפתחה של שררתו, והכל בא על מקומו בשלום.

ושית ליבך אחי היקר לי כי אפשר לומר שתי פנים לה למשנה והאחת תדבר על דרך 
הפשוט וכוונתנו לשלטון והשררה כפשוטם של דברים, והשנית בקיום המצוות והזהירות 
בלא תעשה שבתורה, ובפרט באותם שאדם דש בעקביו. וברמז גדול נזכירך שהמילה “ברשות" גי' שם קדוש “ש-ק-ו-צ-י-ת" והבן היטב כי גילינו טפח והסתרנו טפחיים ויותר.