פרק א' משנה ה': “יוסי בן יוחנן איש ירושלים אומר:יהי ביתך פתוח לרווחה,                 ויהיו עניים בני ביתך,ואל תרבה שיחה עם האשה,באשתו אמרו קל וחומר באשת חברו.מכאן אמרו חכמים כל זמן שאדם מרבה שיחה עם האשה,גורם רעה לעצמו ובוטל מדברי תורה וסופו יורש גיהנום.

נראה ואפשר יאמר חובה יש על האדם לפתוח את ביתו הפנימי כנזכר במשנה הקודמת,לכל אחד ואחד באהבת ישראל בכללן ללא סיג,בין ישראל העושה את חייו על פי דרך התורה ובין ישראל תינוק שנשבה בחבלי יצרו וירחק מעשות ככל אשר נצטווינו בהר סיני,ובכדי להגיע למדרגה זו נקט “פתוח לרווחה" להיות האדם הכשר והירא מצווה לפתוח את דלתי ליבו לראות בצער אחיו בני ישראל באשר הם שם, ויביט הוא אל נבכי ומסתרי ליבו עצמו, ולא יפסול איש מישראל חלילה כי ישראל אף על פי שחטא ישראל הוא,ויראה בעוני מעשיו הוא ויתוודה עליהם, בבחינת “יהיו עניים בני ביתך" ויראה בדעת אמת כי עני ורש הוא גם כן, ואין בידו מאומה לכנוס עצמו בבוא שעתו, ואולי בהיותו מרבה ללמד זכות על ישראל,ובהיות ביתו הגשמי והרוחני נוטה אליהם יוכל לעמוד וללמד זכות על עצמו.ונמצא כתוב בספרי מוהר"ן מברסלב ליקוטי תנינא תורה ב' אנוכי אות ח' “..הבחינה השלישית שוידוי בחינת מות,וכן עני חשוב כמת,והוא שאמרנו “יהי ביתך פתוח לרווחה" בענין הוידוי,"ויהיו עניים בני ביתך"  “עני חשוב כמת". והבן ,כי בהיות שניהם מכוונים אל דבר אחד להגיע אל דרך האמת והישר לעשות רצון הבורא יתברך,והוא שאמר “יהיו עניים בני ביתך" רוצה לומר ברכת הבנים על דרך הנכון והראוי,כשם שמצינו נאמר “בניך כשתילי זיתים סביב לשלחנך.." עושים חשבון נפשם ומתוודים על ענייניהם ועניים הם בפני עצמם ואין דעתם רחבה עליהם להטעותם מן הדרך חלילה.

והמשיך ונקט “ואל תרבה שיחה עם האשה" אלא יכנוס את כולו נפשו כגופו בבתי מדרשות ובתי כנסיות להיותו דבק בתורת החיים ללמוד הימנה מעלות הקדושה ודרך עשייתם אל נכון,וכמו שאמרה הגמרא ברכות כב “..שלא יהיו תלמידי חכמים מצויים אצל נשותיהם כתרנגולים.." ולא יעיר את יצרו עליו ויהא מיצר לאחר מכן, כי אין שיחה נכונה אלא לפניו יתברך ויתעלה,וימנע עצמו מלחשב עמה בדברי מצוה , אלא  יעשה כאשר ליבו מראהו ועל פי דעת רבותיו,בהתמדה יתירה ובהשתוקקות אין קץ להידבק במאריה עלמא,עד כי יבוא אל השביל הנכון לגבור על יצרו ולהטותו אל הטוב.ועל אחת כמה וכמה באשת חברו, כדבר שמצינו “אין יצר הרע תואב אלא דבר שאסור לו.." ירושלמי נדרים יט , ולא ישלט הסטרא אחרא במחשבותיו וברצונותיו. ועיין סוטה ח והוא שאמרו “כל זמן" שמאבד זמנו לריק ומוצא עצמו בא לידי ריב עם אשתו ומהרס שלום ביתו ודעתו משתבשת עליו “ויבטול מדברי תורה" בהיות הסטרא אחרא,יצר הרע משיאו בדבר כמו שנאמר “מצוה גוררת מצוה ועבירה גוררת עבירה.
והוא שנקט “וסופו יורש גיהנום" שאם לא שב מדרכו זו יתרחק מעשות ולקיים דברי אלדים חיים וממילא יורש מה שהכין לעצמו.

ומה שאמרנו הוא בזה היודע כי עיקר ביתו צרה עינה באלו הדברים,אך אנו ביודענו כי נשותינו צדקניות ורודפות חסד מצוה עליו לשתפה עמו בכל אשר יעשה,ולא יזוז או יעשה דבר בלא ידיעתה והסכמתה,כי בכך תשרה הברכה במעשיו.
והוא שראינו באברהם אבינו ע"ה בראשית יח ו'  “וימהר אברהם האהלה אל שרה אשתו ויאמר,מהרי שלש סאים קמח ..." לשתפה עמו במצווה,ועוד נאמר שם “כל אשר תאמר אליך שרה שמע בקול-ה" ועל דא אמרו רבותינו ז"ל “זכו שכינה ביניהם" בהיותם משתתפים בקיום המצווה בלב אחד דכר ונוקבא לשם יחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה ,ביחודא שלים,ובפרט בימינו אלה אשר קשיי היום יום רבו מעל לראש, ונשותינו עומדות ומסייעות בידינו בכל יכולתן בעבור שנהא יכולים לישב באוהלי שם המרבה והממעיט, ודואגות ליוצאי חלצינו מזון וצידה לבוש ושאר ענינים,חובה עלינו ליתן דעתנו עליהן ולשתפם בכל ענין שבקדושה בלא הסתר דבר מכל אשר נעשה.ובעשותנו כן, תהא היא התומכת והמסייעת בידו לבל יטה מדרכו לצד השמאל חלילה, ותעמוד היא עמו במחשבותיה גם בהיותו יושב ועוסק בלימודו ואינו עמה עין בעין, כי בידוע הוא היות האישה נגזרת מבעלה ואבידתו היא,עצם מעצמיו, בבחינת חלק מעצמיותו הגשמי והרוחני,ומתוך הרהורי תשובה שלה ותפילותיה להצלחתו,יצליח באשר יעמול כענין “שזכו" כי זכות היא לאדם להיותו “נודע בשערים בעלה בשבתו עם זקני ארץ" אך הוא כתנאי הקודם לו “אשת חיל מי ימצא." 

ואפשר יאמר מה שאמרו רבותינו ז"ל “זכו שכינה ביניהם “ איש ואשה,אות יו"ד ואות ה"א,אותיות ראשונות של שם הוי"ה, ואות יו"ד תרמוז אל העולם הבא,ואות ה"א לעולם הזה. על פי מסכת מנחות..  

ואפשר יאמר,אות יו"ד דאיש, ואות ה"י דאשה הריהם יו"ד ראשונה דהוי"ה וה"י אחרונה שבשם, דהיינו אצילות ועשייה, על דרך שאמרו “לא תהו בראה לשבת יצרה" רוצה לומר כי כל עניני העולם הזה הוא העשייה להעלותה אל האצילות הקדוש, ובהיעשות כן אזי “זכו" אותיות “ל-ג"  “גל עיני ואביטה נפלאות מתורתיך" לגלות מעל עיני הבשר מחיצות והסתרות “לראות בנועם ה' ולבקר בהיכלו" בחינת “שכינה ביניהם" ראשי תבות וסוף תבות -שב מ"ה --רוצה לומר שב אדם הראשון אל שרשו, בהיות דכר ונוקבא בשלמות אחת, “אחור וקדם צרתני". תהילים קל"ט ה'  

וראה אחי הקדוש נמצא כתוב בספרים הקדושים  מובחר שבאבות ובפרוש מוהרח"ו  וזה לשונו: “יהי ביתך פתוח לרווחה ויהיו עניים בני ביתך",הבינה הוי מ"ם סתומה  דהיינו  “ם" כי היא ג' קווים, והזעיר אנפין שהוא בנה והוא הסותם פתחה.ורחל היא ד'  ולפעמים ב' או ה' ובמקום הבן הם נשמות הצדיקים שבעולם הזה,שעולים שם בסוד מיין נוקבין ועומדים שם וסותמים פתחה.וזה הבן בתוך ה “ה",ולזה אמר “יהי ביתך" דהיינו רחל שהיא הבית שיהיה פתוח שבמעשיך הטובים תבריח משם החיצונים.ואתה צריך להעלות נשמתך בסוד מיין נוקבין,ולהעמידה על פתחה כדל השואל על הפתח,וזה שאמר ויהיו עניים בני ביתך,הבית היא רחל,והבנים הנשמות העולות הם כעניים. ועיין שם באורך . 

ופירש עוד שער מאמרי חז"ל יהי ביתך השכינה הקדושה,יהיה פתוח להשפיע לך ההשפעות כולם בהרווחה על ידי מעשים טובים.
וראה סוף תבות “יהי ביתך פתוח לרווחה.." מ"ג,ועם הכולל מ"ד,דהיינו מיין דוכרין,וסוף תבות “ויהיו עניים בני ביתך.." גימטרייה ע"ו 76 ,ושניהם יחד באים למספר קי"ט כמניין “דמעה" דרחל הנזכר,והוא כדפירשנו בסעייתא דשמיא,תרין דמעין דרחל,ש"ך ופ"ר הנצרכים אל התיקון, ב' דינים קשים.ולמתקם על ידי “ביתך" פתוח לרוחה. והבן .

“ואל תרבה שיחה עם האשה.." דהיינו בזמן הזווג, כדפירש בשם האר"י הח"י מובחר שבאבות , נראה ואפשר יאמר בענין הזווג,יש בו ענינים קדושים וטהורים,וגנוז הוא מעיני הבריות,ואין הדעת יכולה להבינם כראוי,בעזרת השם יתברך אבוא בדחילו ורחימו להאיר את עינינו ככל אשר יתן ה' בידי, למען הרבות דעת דקדושה בזה.ודע כי יש בענין זה דברים העומדים ברומו של עולם,והכל לפי דעת האדם.והנה אמרו רבותינו ז"ל בדרשם על ענין הזווג “משביעו רעב מרעיבו שבע.." כי בהיות זה הדבר לכאורה יש בו הריחוק מקדושה בהיותו מעשה הנדמה אל שאר בעלי החיים,ולמען המשך הקיום וההולדה,ודבר זה נראה נמאס ודוחה ודי בזה . אלא שהורונו רבותינו ז"ל,על פי דרכי תורה כי גם בזווג האדם עם אשתו הינו מקיים מצות בוראו,שנצטווה אדם הראשון מצוה ראשונה שבתורה,יש בה הכוח הגדול והנורא להביא לעשייתה בדחילו ורחימו, כי בזו הטיפה טמונים חיים חדשים ונשמה העתידה לירד לעולם הזה לעשות רצון בוראה,וכפי דעת ההורים כך גודל מעלת הנשמה והכנת הנולד,להביאו אל האמת וליתן בידו את היכולת לצאת ולבוא בעולם הזה  עלמא דשקרא לשלום,ולצאת ממנו בשלום.

ולא הניחונו רבותינו ז"ל בזה,אלא הודיעונו דרך עשייתה וטהרת ענינה בפרטי פרטיות כדרכם בקדש, בכדי להורות לנו שגם בדבר הזה יש על הנפש הישראלית להישמר מהרהורים רעים וכוונות שאינם ראויות,כשאר מצוות התורה. ואלמלא דמסתפינא הייתי אומר במקום שהיצר דוחק ומערער, יש את הצורך לעמוד איתן יתיר משאר מצוות.ולכן אמר “ואל תרבה שיחה עם האשה"  רוצה לומר,בזמן הזווג ממש לא ירבה האדם בשיחה עם אשתו,שהיא בחינת רחל והזווג פנים בפנים היא לטובתה,שלא יהיה בזווג אחיזה לחיצונים, והוא הדין בתפילה,שאז נעשה זווג שלם.שלא יגביה קולו  והוא שמצינו בסעייתא דשמיא  בראשי תבות “ואל תרבה שיחה עם האשה" אותיות “ותשעה" עליה, ותיקון הטית 9 ספירות עד לכתר עליון ב"ה,ששם דהיינו בכתר השתיקה יפה.ועל כן אמר “ואל תרבה שיחה עם האשה" אותיות “ואל" בלא אות וא"ו החיבור, גימטרייה ל"ב נתיבות עם הכולל,הוא שנאמר “לב טהור ברא לי אלדים" “לב טהור ברא.." ראשי תבות שם מ"ב א-ב-ג-י-ת-ץ- עם הכולל,שבעת קני המנורה הקדושה להאיר פנימה אל הנר האמצעי נפש ורוח דאדם.מנורת המאור להעלות נר תמיד, שבעת ימי הבריאה,ששת ימי המעשה  לבוא אל קדושת השבת, בריכה עליונה ממנה מתברכין כל הנבראים, הוא יום כנגד יום שבבריאה, ראשון חסד שני גבורה שלישי תפארת,רביעי נצח,חמישי הוד,שישי יסוד,ושביעי מלכות.הוא על דרך מאמר רבותינו ז"ל,על ימי הזווג. 
כי יש המקיימים מצוה זו בהיותם “עמי ארצות" מידי חפצם וכפי ההצטרכות הבאה אליהם,ועיקר הקדושה הוא על דרך מאמרם רבותינו ז"ל,ו"תלמידי חכמים מערב שבת לערב שבת.." בהיות השבת נכונה מכח קדושתה להשרות קדושה בוולד הנוצר,ועוד יש הפרש בין לפני חצות הלילה ואחריו, וזה לא המקום להאריך בזה .

ואמנם אפשר יאמר בדרך אחרת, כי משנה זו על תפלת האדם תדבר, ועל דא מצינו אמרו רבותינו ז"ל לבל יגביה האדם קולו אלא ינמיכו,לבל יאחזו בו החיצונים. וכתב מאיר עיני ישראל האלדי מורנו ורבינו הרב ישראל בעל שם טוב על התורה צד עב  “ צריך האדם ללמוד ולהרגיל את עצמו שיתפלל אפילו הזמירות בקול נמוך ויצעק בלחש,ויאמר הדבר בין הזמירות בין בלימוד בכל כוחו כדכתיב “כל עצמותי.."  תהילים לה  והצעקה תהיה מחמת דבקות ..בלחש..".והוא שאמרה משנתינו “באשתו" ראשי תבות  א-ד-נ-י- שפתי תפתח ופי..."שהיא הפתיח אל התפלה והוא השער הראשון ליכנוס בו. יעוין עוד בשערי אורה חלק א' 

ועל דא אמר “קל וחומר באשת חברו" רוצה לומר,שלא ירים קולו עד שיהא מפריע לתפלת חברו,ויבוא לידי טעות וקלקול חלילה,בהיותו מייחד ומזווג לרחל את אשר נצרך אליה.

ועוד אפשר לומר בענין הזווג הנזכר, “הנצנים נראו בארץ עת הזמיר הגיע וקול התור נשמע בארצינו" שיר השירים  הם ששת ימי הבריאה שהזכרנו לעיל שם מ"ב א-ב-ג-י-ת-ץ- יום כנגד יום,דהיינו שש קצוות דזעיר אנפין, כי כאשר עלה ברצונו הפשוט יתברך שמו,לגלות את גדלותו לבריות וברא עולמות עליונים ותחתונים,אותם ה"ניצנים" נראו ב"ארץ" היא “מלכות" וה"ניצנים" הם שש קצוות דזעיר אנפין,ימי המעשה.ונתגלו במלכות דהיינו ב"ארץ" רק ביום השלישי,בהיות אז השם יתברך מכין את ה"ארץ" לקבל אותם אליה כזרע  המזריע ומצמיח,ועל כן נאמר בו ביום השלישי לבריאה “ותוצא הארץ" בראשית והיום הרביעי הוא זמן אחיזת החיצונים על כן נאמר בו “עת הזמיר" לזמר ולכרות זמר עריצים,הוא שמצינו שם  “מארת" חסר וא"ו, ובידוע אות ו"או תורה על החיים, ועל כן יום זה יש בו יכולת יתיר לנצח את החיצונים ולהמתיק דינים קשים, “וקול התור" בהיות הקול נמצא בזעיר אנפין,וה"תור" הוא במלכות הרי יש בידינו תורה שבכתב,הוא זעיר אנפין,ותורה שבעל פה היא המלכות,ובזווגם יחד  נאמר “וישרצו המים" גימטרייה “ישרצו" כמספר “תור" ועל ידי כן יש בהם בזעיר אנפין ומלכות,לעשות המשך ויצירה ולהוליד תולדות שלהם,על ידי “נשמע" דהיינו המלכות השומעת מזעיר אנפין בעלה,בהיותה עולה ביום השישי למעלה אל האצילות הקדוש בכדי שתוכל להשפיע משם אל “הארץ" דהיינו לאדם התחתון. ועיין ידיד נפש הקדמת הזהר 

ועל זו הדרך נמצי לומר “אל תרבה שיחה עם האשה" היא ה"מלכות" אשת זעיר אנפין,לבל יתאחזו בה החיצונים ובפרט בעת הזווג והיחוד,בהיותם רוצים לינוק ניצוצין קדושים במיוחד בעת הזו.

והנה מה שאמרנו הוא ב"אשתו" דהיינו בתיקון רחל הבא ממנו “קל וחומר באשת חבירו" וכתב שער מאמרי חז"ל “וזה שאמר קל וחומר באשת חבירו “חבירו"  אותיות “ ר"--כ"ו- וה"ר" היא אחוריים דאלדים, א-אל-אלה-אלהי-א-ל-ה-י-ם  עולה “ר" וה “כ-ו" הוא אחור דמ"ה שבו, וכן עולה “חבירו" גימטרייה “רכ"ו" וזהו ביחוד קריאת שמע, כי אז ההוי"ה באחור. וברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, נותנים לה “ציק"י קדירה-המגיה ,מ"יוד" לבושי החסד וגבורה שבדעת דזעיר דאצילות,לנקודת הכתר דרחל העומדת בבריאה }ו{הנקראת  קדירה.וצריך לאמרה בלחש, ומשום כך אמרו שמגביהה קולו בשעת זווג האישה גורם רעה לעצמו שהיא הקליפה שיתאחז בו, וגם מונע ממנו האור והשפע שיהיה נמשך לו מזעיר אנפין.וזה שאמר “ובוטל מד"ת" שהיא מה שהיה נמשך מזעיר אנפין}הנקרא תורה שבכתב---הג"ה “וסופו יורש גיהנו-ם" במקום שהיה לו לידבק בשכינה נדבק עם אשה רעה אשר רגליה יורדות מות. עד כאן לשונו ועיין סדור הרש"ש זיע"א בסדר קריאת שמע “מלכותו" ושער הכוונות קלט עמוד א', שם  ק"מ עמוד ב'  שם קנ"ט עמוד ב',ופרי עץ חיים שער קריאת שמע פרק ז' יד"  ק"פ ע"א  וסידור רבי יעקב מעמדין תפלת השחר דף ס"ב יעויין שם .
וכתב מרן המהר"אצ מקומרנא זכותו תגן עלינו אמן, זקן ביתו וזה לשונו הקדוש: “כלומר מיחודא תתאה של ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד,שהוא לשון תפלה לברך את בני ישראל שתתקשר ותצא מן הגלות ,ליחדא ביחוד העליון ולפי ששם יש כמה אחיזת  החיצונים לזה אנחנו בני ישראל הקדושים צריכין לומר בחשאי,כדי שלא ירגישו החיצונים ביחודא תתאה.וכלומר שאתה תאמר תפלה זו ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד שהוא יחודא תתאה,שהוא כנגד מלכות שמים ,כלומר ידוע הוא שעיקר יחודא תתאה הוא להעלות מלכות שמים ליחודא עילאה של “שמע" לזה אומר כשאתה מתפלל בתפלה של ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד,אל תעש תפילתך שאתה אומר שיהיה בקבע במקום אחד בלי שום עליה חס ושלום,כי לשון קבע מורה שעומדת במקום אחד בקביעות כמו שאמרו בגמרא ברכות ו'  “כל הקובע מקום לתפלתו אלדי אברהם בעזרו",אבל כאן אל תעש תפילתך שהיא השכינה הקדושה קבע,אלא עיקר תפלה זו של ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד,הוא כדי להעלותה למעלה... וענין זה בהרחבה בסייעתא דשמיא  יבוא על מקומו במשנה המדברת בזה .

ולולא דמסתפינא נראה ואפשר יאמר להביא יחוד קריאת שמע  ראיתי אצל איש ירא אלדים שנתן לי אותו בצעירותי וחפץ הוא להשאר בעילום שמו,והוא ענין גדול לתקנה כראוי .   

ואבוא בדחילו ורחימו להעלותה על הכתב כי כמוס היה עימי זה מכבר, וחישבתי בדעתי עד כי ראיתי יש בזה משום הזיכוי לרבים והשם הטוב יכפר.
              
    יחודא עילאה--זכר--תורה שבכתב--י-א-ק-ק-ו-י-ק-ק- א-י-ק-ק-י-ו-ק-ק-                   
    ש-מ-ע-    עול מלכות שמים -------שחרית מנחה ערבית
    ישראל-    ג' אבות  חג"ת    חסד גבורה תפארת-------מלכות- ד' רגלי המרכבה:  
    רגל ימין----    מיכא"ל קדמיא"ל פדא"ל
    רגל שמאל---- גבריא"ל צדיקיא"ל חסדיא"ל
    רגל מזרח----   רפא"ל רזיא"ל סטטרי"ה
    רגל מערב----   נוריא"ל יופיא"ל ענא"ל 

     י-ה-ו-ה-  י' אדם העליון חכמה - עסמ"ב -----י"וד ק"י ו"יו ק"י-------
     יו"ד ק"י וא"ו ק"י--יו"ד ק"א וא"ו ק"א--יו"ד ק"י ו"ו ק"י--
     אנכי---קוץ די' ---קדש לי כנגד אות יו"ד דהוי"ה.
     קוץ דה' ---עץ החיים וע' ענפים.
     קוץ דו' ---פר' שמע דתפילין.
     קוץ דה' אחרונה---פר' ד' דתפילין והיה אם שמוע.

     אלהינו----בינה----אלף-ק"י-יוד-קי--אלף קא יוד קא--אלף קק יוד קק- והיה כי יביאך.

     י-ה-ו-ה-  כנזכר למעלה.

     אחד--- א' חב"ד ---ח' חג"ת נ"ה---ד' י"מ
               לא יהיה לך--יסוד ומלכות לאחד בכח פר' והיה אם שמוע
               וע"י אות אחרונה דהוי"ה ה' עילאה.
               “עד" השלמת אדם עליון--שש תיבות כ"ה אותיות כנגד השכינה
               תפילין של ראש---זכר--
               “אשמח" “אח" דאחד “שמ" דשמע------שמחה עליונה

                    
                           
יחוד
                       י-א-א-י-ק-ק-ק-ק-ו-י-י-ו-ק-ק-ק-ק-
                       י-ה-ו-ה- א-ק-י-ק- א-ד-נ-י-י-ב-ק- 
                       ד' מיתות בי"ד--סקילה-יוד קי ויו קי
                                      שריפה-יוד קי ואו קי
                                      הרג---יוד קא ואו קא
                                      חנק---יוד קק וו קק.

יחודא תתאה---תורה שבע"פ--נוקבא---בשכמל"ו--י-א-ה-ד-ו-נ-י---גמר"א צי"ר

     “מלכותו" לאחד את המלכות עם                                         שבע הנערות הראויות 
       חב"ד חג"ת נה"י                                                      לינתן לה לקשט את הכלה
       ולאחדם  עם המלכות.                                             כנגד שבע היכלות והממונים
                                                                             גמר"א צי"ר.ועם ששה צדדים
 של כל היכל,להעלותה מקושטת אל בעלה.

 שש תיבות---כ"ד אותיות כנגד כ"ד תכשיטים ועולים מ"ט אותיות שעולה לבינה ----תפילין של יד,ולחברם עם “ואהבת"-----עשרת הדברות.
 
 אודה ה' בכל לבב בסוד ישרים ועדה---המגיה .

ופירש מרן אלדי רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל סאפרין מקומרנא זצ"ל, בספרו נוצר חס"ד וזה לשונו:"באשתו אמרו למי שזכה להיות בעלה דמטרוניתא כמשה רבינו ע"ה,אשר זיו השכינה עמו פנים אל פנים אעפ"כ יעמוד בהכנעה ובשפלות ויתפלל כעני ובלחש,קל וחומר באשת חברו,למי שעומד בסוד אחוריים וקטנות שצריך להתפלל בהכנעה יתירה ובלחש.ומכאן אמרו כל המרבה שמדבר בתפלה בגבהות ובקול רם,ובלתי הכנעה גורם רעה לעצמו.שלאחר התפלה נאחזת בו הקליפה בכעס ובשאר מדות רעות,ובטל מתלמוד תורה ו"חושב" “כי אין צדיק בארץ"}קהלת ז'ב'{ ואינו מאמין אלא לעצמו שהוא צדיק גמור.ולכן הסגולה שלא יתאחזו בו ויתגרו בו הקליפה אחר התפלה,שילמד תורה בהכנעה לשמה והוא מגאותו בטל מדברי תורה ולכן סופו יורש גיהנ-ם,כי יתאחז בו אש של גיהנ-ם לכעס-לגאוה-ולמחלוקת עם בני ביתו,וזהו אש גיהנ-ם..."עד כאן לשונו.

ומה שפירשנו דא על זווג דכר ונוקבא דימי השבוע  כתב מוהר"ן מברסלב זצ"ל  ליקוטים י"א ה'  “...ושמירת הברית יש בו שתי בחינות,יש מי שזווגו בששת ימי החול ואף על פי כן,הוא שומר את בריתו על פי התורה שאינו יוצא מדיני התורה, ויש מי שהוא שומר הברית שזווגו משבת לשבת והוא בחינת יחודא עילאה ויחודא תתאה,וזה בחינת ש-ד-י- של שבת שאמר לעולמו “די" בראשית רבה פרשה מ"ו,חגיגה י"ב יעוין שם באורך. ועל פי זה נראה לפרש בעזר שוכן שחקים “אל תרבה שיחה עם האשה" בזמן הזווג בין בחול בין בשבת,שלא יהיו החיצונים באים ודבקים בטיפות הזרע ויונקים מהם,הוא הדיבור בהיותו עזות והבל רוח,אלא יכול ויקבל על עצמו בעת ההיא ד' מיתות בי"ד,ויצייר בדעתו כי גם אם ידינוהו לסקילה או שריפה או הרג או חנק חלילה,באם לא יפר אמונתו בהשם יתברך, ייהרג ולא יעבור,ושאר מחשבות טהורות,באשר להנאתו הגשמית כי היא אין ואפס ואין בה ממש מול אהבתו והאמונה בו יתברך,וגודל השמחה שיש בידו כשעושה מצווה לשמה ממש,ויזכה להמשיך על הוולד נשמה קדושה דלעילא משבת לשבת ביחודא שלים עילאה ותתאה,ובימי החול דייקא אחר חצות כראוי לכל יום ויום,ועל אחת כמה וכמה שלא יבוא חלילה להרהר באשת חברו,או אפילו בפנויה בעת ההיא,כי בהיעשות כן נותן הוא רוח מסאבותא בזווג וסטרא אחרא וחילותיה דבקים בטיפות ההן,ויהא מביא לעולם ולד שאינו כשר חלילה,ולא עוד אלא שתיטרף נפשו ויבטול מדברי תורה, ובפרט בהלכות איסורי ביאה ויגרום רעה לעצמו ,ונרמוז לעוון הוצאת שכבת זרע לבטלה לא עלינו,ובני ישראל לא יעשו עולה.

וכתב בשערי קדושה לרבי חיים ויטאל זצ"ל פרק י"ז  “ גם צריך ליזהר מלהרבות שיחה עם שום אישה בפרט אם אשתו נידה, ועל דא  אמרו “ואל תרבה שיחה עם האשה באשתו אמרו",ק"ו באשת חברו.מכאן אמרו חז"ל כל זמן שהאדם מרבה שיחה עם האשה גורם רעה לעצמו.וענין גורם רעה לעצמו שהוא מושך לילי-ת הנקראת רעה ומטמא אותו בקרי.

וכתב בזוהר הקדוש בשלח דף קס"ט ב' על הפס' “לא תאונה אליך רעה,ונגע לא יקרב באהלך.." תהילים כי כאשר האדם הולך בדרך ישר ומתנהג בקדושה,רעה שהיא לילי-ת,ונגע שהם נגעי בני אדם אינם קרבים אליו,אבל אם חס ושלום אינו הולך בדרך ישר מטמאים אותו,ועל דרך זה פירש רעה לעצמו,שמושך לעצמו הרעה לילי-ת להחטיאו,ולכן סופו יורד לגיהנ-ם,לעכל הרע ההוא שנדבק בו ובוטל מדברי תורה קודם שטבל,לטבילותא דבעל קרי היה אסור בדברי תורה. וכן בתקנת עזרא.... ודי בזה למבין .