זאת חוקת התורה – ענווה / לפרשת פרה

"זֹאת חֻקַּת הַתּוֹרָה" ידוע כי מידת ה"מלכות" נקראת "זאת", כי היא בחינת ענוה "דלית ליה מגרמיה כלום" והיא המידה השביעית שמקבלת מהספירות העליונות ומאותיות התורה, היינו מאות "א" עד "ת" המרומזים במילה "זאת". היינו, המידה הז' מקבלת מא- ת. 

ומי שמשים עצמו במידת ענווה, הרי הוא כולל את עצמו במידת "המלכות" ויכול לזכות לחכמת התורה. וכדרך אומרם "שאין התורה מתקיימת אלא במי שמשים עצמו כמדבר", ונמשלה התורה למים שאינם הולכים אלא למקום נמוך, אשר עי"ז זוכים לחכמת התורה שכן מילת חכמ"ה במילואה עולה תרי"ג. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל בשם המגיד על הנאמר "הרוצה להחכים ידרים ולהעשיר יצפין" ואיך אמרו חז"ל על הפסוק "אֹרֶךְ יָמִים בִּימִינָהּ בִּשְׂמֹאולָהּ עֹשֶׁר וְכָבוֹד" שמי שלומד תורה לשמה כל שכן שיש לו עושר וכבוד, והלוא הם שני קצוות המרוחקים זה מזה? 

ותירץ כי על ידי ענווה שהוא בחינת "אין" שכולל את כל הקצוות, יוכל להשיג גם שני שולחנות, וזה כוונת המילה "וזאת" שמרמזת על ענווה וחכמת התורה יזכה לתבונה ועושר כנאמר "והזה אל נכח פני אהל מועד" עולה שם "חת"ך" שהוא שם הפרנסה. 

ועל כן אמרה התורה "ויקחו אליך פרה אדומה" שאל יחשוב האדם כשיטהר את עצמו ע"י אפר הפרה האדומה מטומאתו ושאינו צריך עוד לטהרה אחרת, כי העיקר הוא טהרת הלב ולהגביר עצמו על יצרו שלא יטמא את עצמו חלילה, וזה "ויקחו אלי"ך" היינו שייקחו כמידתך מידת נצח, מידת משה בכדי לנצח את יצרם.[ודפח"ח]. 

גזירה היא מלפני 
על הפסוק "זֹאת חֻקַּת הַתּוֹרָה אֲשֶׁר צִוָּה יְדֹוָד לֵאמֹר" תרגם האונקלוס "דא גזירת אוריתא דפקיד יי למימר..." והנה גזירה היא בחינת גבורה ודינים מחמשת גבורות "מנצפ"ך" העולה "פ"ר", והמיתוק לזה הוא ע"י עשייה מפ"ר לפר"ה, וזה שאמרה התורה "זאת חקת התורה" מרמזת על ה' גבורות "אשר צוה ה' לאמ"ר" לשון חיבה, בבחינה של המתקה.

וידוע שצריך להמתיק את הדין בשורשו של החטא הקדום "הנחש השיאנ"י" אשר זה גרם פגם באות ד' משם "אדנ"י" ונשאר "אנ"י", ופגם באות ד' משם "שד"י" ונשאר "ש"י" אשר משני שמות אלו נתהוו אותיות "שיאנ"י". 

לזה בא הרמז "זאת חקת התורה אשר צוה ה' לאמ"ר" "צוה" הוא לשון חיבור היינו לחבר מילת "לאמר" למילת "ח"ק" ושניהם יחד עולים "שד"י - אדנ"י", ויתמתקו הגבורות והדינים ונעשה מפ"ר פר"ה, אשר בהתחלקות פר לה' גבורות יעלה מספר ה' פעמים נ"ו, ובהצטרפות אלופו של עולם [היינו הכולל] יעלה נ"ז, "הזן ומפרנס לכל" שזו בחינת "אל הוי"ה ויאר לנ"ו" כי ע"י "חקת התורה" מתקנים את חטא הנחש ויתמתקו הגבורות ויתוקנו ב' אותיות הד' .

ובעבודת האדם על מידת הענווה לתקן עולם ב"מלכות" "שד"י" נאמר בפסוק "וַיֹּאמֶר אֶלְעָזָר הַכֹּהֵן אֶל אַנְשֵׁי הַצָּבָא הַבָּאִים לַמִּלְחָמָה זֹאת חֻקַּת הַתּוֹרָה אֲשֶׁר צִוָּה יְהֹוָה אֶת מֹשֶׁה", כי כל איש מישראל אשר ירצה לקבל סייעתא דשמיא בחינת "אל - עזר" הרי עליו לשים עצמו כ"כהן לאל עליון" ולהיות נמנה על "צבאות ה'" בהיותו בא "למלחמה" ביצרו על דרך "זאת חקת התורה" בענווה ובדבקות ב"אין" סוף ב"ה, בכדי לזכות בחכמת התורה כי זה אשר צוה ה' את משה, בפרישה מגאווה ומשאר טבעים גשמיים ומידות היפך הנכון כמאמרם ז"ל "ומה כאן פרישה אף להלן פרישה".  

והוא שאמר ר' יוסי פתח  "וזאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל", ת"ח מלין דאורייתא קדישין אינון עלאין אינון  מתיקין אינון כמה דכתיב "הנחמדים מזהב ומפז רב ומתוקים מדבש" מאן דאשתדל באורייתא כאלו קאים כל יומא על טורא דסיני וקביל אורייתא הדא הוא דכתיב (דברים כז) "היום  הזה נהיית לעם" והא אוקמוה חברייא.

וכתיב הכא "זאת חקת התורה" וכתיב "וזאת התורה" מה בין האי להאי? אלא רזא עלאה הוא, והכי אוליפנא, "וזאת התורה" לאחזאה כלא ביחודא חד ולאכללא כנ"י בקודשא בריך הוא לאשתכחא כלא חד, בגיני כך "וזאת התורה" אמאי תוספת וא"ו? אלא הא אתמר, לאחזאה דכלא חד בלא פרודא, "וזאת" כלל ופרט כחדא, דכר ונוקבא.

ובגין כך "וזאת התורה" ודאי, אבל  "זאת" בלא תוספת וא"ו "חקת התורה" ודאי ולא התורה, דינא דאורייתא דגזרה דאורייתא, ת"ח (במדבר ח) "זאת אשר ללוים" ולא "וזאת" דהא מסטרא דדינא קשיא קא אתיין ולא מסטרא דרחמי.

א"ר  יהודה והא כתיב "וזאת עשו להם וחיו" ודא בליואי אתמר, ואת אמרת "זאת" ולא "וזאת", א"ל ודאי הכי הוא וקרא מוכח מאן דאחיד סמא דמותא אי לא יערב ביה סמא דחיי הא ודאי ימות, ועל דא "וזאת עשו להם וחיו ולא ימותו" בגין דסמא דחיי מערב בהדיה "זאת עשו וחיו ולא ימותו" ודאי "וזאת" אצטריך להו ולא "זאת", בגיני כך "וזאת התורה" ממש ביחודא חד ביחודא שלים כללא דדכר ונוקבא ו"ה, זאת ה' בלחודוי ועל דא "זאת חוקת התורה" 

ועל כן יש לכל איש ישראל לדעת כי על מנת לזכות לחכמת התורה וקדושתה אסור לו לערב בה שום מידת גאווה ופינה מכל צד שהוא וע"י הימנעות זו, יבוא לאחדות אחת עם א"ס בהוב"ש, שהוא בחינת סובב כל עלמין, כשהוא משים עצמו כמלכו היינו בבחינת "מלכות" ש"אין לה מגרמיה כלום" הרי ודאי זוכה ליחד שם הוי"ה בכל מכל כל, ומתקן את טומאת הנח"ש שבו ובעולם, ובגין כך יזכה לכל מילי דמיטב בגו"ר ודאי, כנאמר "אורך ימים בימינה ובשמאלה עושר וכבוד". 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי