פסח מצה ומרור / פסח 
"רבן גמליאל היה אומר כל שלא אמר שלשה דברים אלו בפסח לא יצא ידי חובתו ואלו הם פסח מצה ומרור". 

הנה פסח מימין רומז לחסד בריבוע היינו ח- ס- חסד – גימטרייה "פסח", ומרור בשמאל רומז לגבורה, ג- גב- גבו-גבור-גבורה, גימטרייה "מרור", ומצה באמצע רומזת לשופרא דיעקב מידת תפארת, בחינת מ"ה מעין שופרא דאד"ם, ויעקב חבל נחלתו שכלול מג' אבות, ג' פעמים אד"ם גימטרייה "מצה". 

ושלשתן נרמזים בליל פסח, כשנכנס יעקב עם הפסח אל אביו לקבל את ברכותיו, נאמר "וַיָּרַח אֶת-רֵיחַ בְּגָדָיו, וַיְבָרְכֵהוּ; וַיֹּאמֶר, רְאֵה רֵיחַ בְּנִי, כְּרֵיחַ שָׂדֶה, אֲשֶׁר בֵּרְכוֹ יְהוָה" והנה מספר "ריח בגדי"ו" עם מספר "ראה רי"ח בנ"י" גימטרייה "פסח – מצה – מרור".

וכן "יעקב" עם מספר "כריח שדה", וכן אש"ר ברכ"ו, והנה "וירח" הנאמר על יעקב לשון ירח מאור הקטן שנקרא על שמה יעקב הקטן, וליל פסח הוא בעת מילוי הירח בחודש הראשון שלה, ויש לה ג' שמות - יר"ח לבנ"ה סה"ר - ונרמזין בס"ת "פסח,מצה,מרור" ושלמות המלים "פסח- מצה – מרור" גימטרייה ירח,לבנה,סהר,קטן.

ופסח מצה ומרור נאמרו כאחד בפסוק "וְאָכְלוּ אֶת-הַבָּשָׂר, בַּלַּיְלָה הַזֶּה. צְלִי-אֵשׁ וּמַצּוֹת, עַל מְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ" ובו מבואר שבכל דבר יש תערובות טוב ורע, עד שלא נמצא רע בלא טוב וטוב בלא רע, לכן גם עצם מצרים שהם רע נמצא בהם טוב, והוא נרמז באות "צ" שבמילה מצרים, שנדרשה באלפא ביתא על לשון צדיק, וכן גם עצם ישראל שהם טוב נמצא בהם צד רע, והוא נרמז באות "ר" שבמילת ישראל, שנדרשת באלפא ביתא על לשון הרע. ועל זה רומז מה שנדרש שישראל בביתו של מצרי ניצול ומצרי בביתו של ישראל לוקה. 

ובספר יצירה נקראים המילים בשם "בתים", ולכן ישראל שנמצא בביתו של מצרי היינו אות "צ" שבמילת "מצרים" שרומזת ל"צדיק" דהיינו ישראל, ומצרי ביתו של ישראל, היינו אות "ר" שבמילת ישראל שרומז "רשע" הוא מצרי.

ותדע שכן הוא ממה שנאמר "וַחֲמֻשִׁים עָלוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל, מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם" ופירשו רש"י "אחד מחמשה" וד' חלקים שהיו רשעים נשארו מתים במצרים. והנה ראיה שהיה בישראל רמז "רשע", ונאמר "וְגַם-עֵרֶב רַב, עָלָה אִתָּם" הרי שהיה במצרים רמז "צדיק" לעלות אתם וכמו שתרגם "ואף נוכראין סגיאין מנהון סליקו עמהון"  הם ר"מ ריבוא שמשלימים את מקום הרשעים מישראל שנשארו מתים במצרים.

שהרי ד' חלקים היו רשעים ומתו, הרי שישים ריבוא שהוא מנין העולים היו כנגד ד' פעמים ס' ריבוא רשעים הם ממש ר"מ ריבוא, ומבואר כי במקום חסרון רשעי ישראל עלו צדיקי המצרים,  והנה בהבחנת הטוב מן הרע שבזה נחסר הרע מישראל ונשאר במצרים, ועל ידי זה נתעלה עם ישראל שתולים המתוקן במתוקן.

וזהו רמז בפסוק "צְלִי-אֵשׁ וּמַצּוֹת, עַל-מְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ" צל"י א"ש" אותיות ישרא"ל רק שנחסר אות "ר" משיראל שרומזת לרשעים שבהם, ובא במקומה אות "צ" ממילת מצרים, שרומזת לצדיקים, ושוב רמז "מררים" אותיות מצרים רק שנחסר אות "צ" ממילת מצרים שרומזת לצדיק ובא במקומה "ר" ממילת ישראל.

והבחנה זאת נעשית כעין ההבחנה שיש במצה שהוא טוב מן החמץ שהוא רע כידוע, והיינו רמז מצה הנאמר בין "צלי אש למררים", נמצא כי פסח שנזכר לפני מצה, מרמז התעלות צדיק בברור הטוב מן הרע ברמז צלי אש ומרור שנזכר לאחר מצה מרמז ירידת הרשעים בברור הרע מן הטוב ברמז "מררים", ובזה מרמז "מררים" ר"ת "מַשְׁפִּיל רְשָׁעִים" "רַגְלֶיהָ, יֹרְדוֹת מָוֶת".

אולם צלי אש של פסח מרמז עניין "אוֹר, זָרֻעַ לַצַּדִּיק וּלְיִשְׁרֵי-לֵב שִׂמְחָה", והוא שרמזה רבקה ליעקב עם הפסח לאביו כשהלך לקבל הברכות, ואמרה לו "עָלַי קִלְלָתְךָ בְּנִי; אַךְ שְׁמַע בְּקֹלִי, וְלֵךְ קַח-לִי" היינו שקללתך שאתה חושש עלי להפכו לטוב שמספר קלל"ה רומז "שכר טוב אור שמחה", אך בתנאי שמע בקלי ולך קח לי. 

"שמ"ע בקל"י" גימטרייה "ישר"י ל"ב", "ול"ך ק"ח ל"י" גימטרייה "צדיק" ובזה ודאי מתהפך לך קללה לאור ושמחה, ועל זה ירמוז "רַבּוֹת מַחֲשָׁבוֹת בְּלֶב-אִישׁ וַעֲצַת יְהוָה, הִיא תָקוּם" כי רבות פעולות מספר "מחשבות שבלב איש" שהיא מספר "צדי"ק ישר"י ל"ב", ומתן שכרם בצדן מאת המקום במספר "עצ"ת" שהיא מספר "או"ר שמחה" והיינו "וַעֲצַת יְהוָה, הִיא תָקוּם", ואלו הם חלק יעקב, ומיד שנתברך יעקב, ואביו ואמו שלחו אותו לבית לבן "עַד אֲשֶׁר-תָּשׁוּב, חֲמַת אָחִיך", על הברכות שמנע ממנו, ובחזרתו מבית לבן, נרמז בו כל אלה שנאמר "וְיַעֲקֹב, תָּקַע אֶת אָהֳלוֹ בָּהָר".

וראה כי "יעק"ב" מרמז לסופי תיבות "זר"ע לצדי"ק ולישר"י ל"ב" היינו בחינת "או"ר ושמח"ה" וכל זה הרגיש בו לבן ביעקב שהעלים הדבר מלבן משום שאינו כדאי להשתמש לאורו כטעם "וְיִמָּנַע מֵרְשׁעים אוֹרָם" ולכן אמר לו לבן "לָמָּה נַחְבֵּאתָ לִבְרֹחַ, וַתִּגְנֹב אֹתִי; וְלֹא-הִגַּדְתָּ לִּי, וָאֲשַׁלֵּחֲךָ בְּשִׂמְחָה וּבְשִׁרִים בְּתֹף וּבְכִנּוֹר", רמז ד' "שמח"ה שרי"ם ת"ף כנו"ר" גימטרייה "או"ר זר"ע לצדי"ק ולישר"י ל"ב שמח"ה".

ולבן רמז ליעקב, שלא היה רוצה ליהנות מכל זה כי אין זה חלקו וע"ז אמר יעקב "אֶת-עָנְיִי וְאֶת-יְגִיעַ כַּפַּי, רָאָה אֱלֹהִים וַיּוֹכַח אָמֶשׁ" "א"ת עני"י" חסר א' למניין יש"ר ל"ב, "ויגי"ע כפ"י" חסר א' למניין "צדיק", והוא רומז לפעולת עצמות יעקב, לפי שהקטין את עצמו שלא זכה למעלות טובות הללו "ראה – אלהים – ויוכח – אמש"  "או"ר" ושמח"ה" שנתנו לו במתנת חינם מפאת שראה "אלהים" בעין טובה, הנותן לדל וקטן יעקב כאומרו "קָטֹנְתִּי מִכֹּל הַחֲסָדִים" במעט זכויותיי ואיני כדאי לשכר הניתן לי וכמאמר רז"ל "לא הכל לאור ולא הכל לשמחה צדיק לאור ושמחה לישרי לב", לכן גם יעקב מחלקם בשתי "אתין" "את עניי" "ואת יגיע כפי" ולא כוללם יחד לומר "את עניי ויגיע כפי" ולפי שאת השני בא לחלק לכן לא בא במנין הנ"ל. 

מה שאין כן תיבת "את" הראשון מצטרף למניין, כי מילת "את" היא ריבוי מצטרף לרמז "ישר לב" שהפסוק בא בלשון יחיד לא נצטרף בו "את" שהוא ריבוי וכן המידה להיות "את" השני ריבוי אחר ריבוי נתמעט ריבוי ואינו במניין. והוא שנאמר "פסח שהיו אבותינו אוכלים בזמן שביהמ"ק קיים על שום מה? על שום שפסח הקב"ה על בתי אבותינו במצרים שנאמר "וַאֲמַרְתֶּם זֶבַח פֶּסַח הוּא לַיהוָה, אֲשֶׁר פָּסַח עַל-בָּתֵּי בְנֵי-יִשְׂרָאֵל בְּמִצְרַיִם, בְּנָגְפּוֹ אֶת מִצְרַיִם, וְאֶת בָּתֵּינוּ הִצִּיל; וַיִּקֹּד הָעָם, וַיִּשְׁתַּחֲווּ". 

בהיות שהקב"ה ברוב חסדיו פס"ח על אות "ר" שבמילת ישראל, הרומז ל"בית יעקב" ומתו הרשעים במכת חשך, ונגף את מצרים, והוציא מתוכם את הטוב בבחינת "בתינו הציל" והטוב ההוא שהיה במצרים נתעלה והצטרף לישראל, ובכך נתבררו כל הניצוצות שנפלו למצרים בחטא אדה"ר [כידוע] ומכוח בירור זה עלו ישראל "ביד רמה" אל ארץ חמדה טובה ורחבה ובליבם תורת 
"מֹשֶׁה אִישׁ-הָאֱלֹהִים" 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי