"חייב איניש לבסומי" / לפורים
"מיחייב איניש לבסומי בפוריא עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי" 

משל למלך שהיה רוצה להיטיב לבני מדינתו, רק "מלך במשפט יעמיד ארץ" על כן הוא מושיב שרים וממונים ומי שעושה רצון המלך ושומר את חוקיו, בא לפני השרים הממונים על אוצרות המלך המלאים כל טוב ונוטל שכרו, וכמו כן להיפך, מי שעובר על מצות המלך מובא לפני הממונים על המשפט לענוש אותו כפי מרידתו. 

או שנידון במכות ויסורין, או שראוי למשפט מות, ויש חוק מחוקי המלכות שכאשר נפסק משפט מות לאיש, נוסע המלך מעיר המלוכה כי אין זה נימוס למלכות להיות בעיר המלוכה כשדנים את האיש.

והיה אם האיש היוצא להריגה, זוכה וראוה את פני המלך, מחוקי המלכות שנפטר הוא מעונש המיתה, כי המלך מלא רחמים, ולכן חומל עליו מיד. אלא שרק לתיקון המדינה הושיב שרים ממונים לשכר ועונש כי בזה יתקיים מלכותו שלא ימרדו בו, נמצא עיקר הממונים לשכר ועונש הם רק לבוש אל המלך כדמיון הנהגת המלוכה וכסא המלך אשר הם רק כלים למלך עצמו, אבל המלך עצמו, אין בו שום דין רק מלא הוא ברחמים וכל רצונו להיטיב לבני מדינתו. 

והנמשל מובן כי הבורא ב"ה ברא את עולמו להיטיב לברואיו, רק ברא עולמות ומידות חסד דין ורחמים, שבהם הוא מתנהג בעולמו ומהם מסתעפים עולמות של קדושה מלאים שפע וברכה ליתן שכר למי ששומר את מצוותיו.

וכן "זֶה לְעֻמַּת-זֶה, עָשָׂה הָאֱלֹהִים" יתברך, עולמות הנקראים בזוהר הקדוש "רצועה לאלקאה" והם הקליפות והחיצונים היונקים מתגבורת הדינים ח"ו, והם ממונים לענוש למי שעובר ח"ו על מצוותיו יתברך, והם העולמות והמידות נקראים "לבושין דמלכא" כי בהם מתלבש ומתנהג מלכותו יתברך, כי "מֶלֶךְ בְּמִשְׁפָּט, יַעֲמִיד אָרֶץ", אבל ודאי אם האדם ח"ו נגזר עליו דין מיתה ועושה תשובה גדולה וזוכה להידבק בבורא ית"ש ומבקש ומתחנן אליו בודאי ממשיך על עצמו רחמים וחסדים כי הבורא ב"ה רצונו רק להיטיב.

והנה בימי מרדכי ואסתר הרבה טעמים נאמרו שהתחייבו אותו הדור כליה ח"ו, רק כשעשו תשובה שלימה "וקיימו וקבלו" כמ"ש בחז"ל "קיימו מה שקבלו כבר" שקבלו על עצמם לקבל את התורה ולקיימה ובטלו טעונות שהיו להם על קבלת התורה, כפה עליהם ההר, רק הערו נפשם למות וקבלו את התורה מאהבה, ובזה עוררו גילוי אלוהותו יתברך, כפי שהיה במתן תורה, שדיבר עמנו פנים בפנים, כך עתה כשהייתה קבלת התורה מחדש מאהבה, נתגלה להם הקב"ה בלי לבוש המידות חסד דין ורחמים, אלא במידת עצמותו שהיא רחמים וחסדים גמורים ופשוטים, והיה להם גאולה.

מדברנו יובנו דברי מוהרח"ו שכתב בפרי עץ חיים שבפורים "נתגלה יסוד דאבא לכנס"י בלי לבוש יסו"ד דזעיר", כי עיקר גילוי אלוהותו יתברך היא מחכמה כנאמר "וְהַחָכְמָה, מֵאַיִן תִּמָּצֵא" היינו, שלמעלה מהחכמה אין שום השגה רק מחכמה ומטה. 

והוא על דרך הנאמר "בראשית ברא אלקים" ותרגם "בחוכמתא", וכשישראל קבלו את התורה מחדש באהבה "ואורייתא נפיק מחכמה" נתגלה עליהם גילוי אלוהותו שעיקרו הוא רק בחכמה, כי שם תחילת ההתגלות.

וגילוי זה היה בלי לבוש המידות חדו"ר וזה שאמר בפע"ח ש"נתגלה היסוד דאבא בלי לבוש יסוד דזעיר", כלומר בלי לבוש מידות חד"ר שנקרא זעיר.

והנה, שמעתי מהאדמו"ר זצ"ל שאמר בשם רבי ברוך נכד הבעש"ט, ש"הקורא את המגילה למפרע לא יצא" כי באמת בפורים נתגלה הארה זו כמו שהובא בפע"ח, אבל הקורא את המגילה למפרע שאומר כאילו היה למפרע באותו זמן נס, לא יצא. [ודפח"ח].

ועפ"י זה מובן לשון גילוי אלוהותו וזה שאמרו "חייב איניש לבסומי בפוריא" שיהיה האדם מבוסם כל כך בדביקות הבורא ב"ה "עד דלא ידע בין ארור המן" [שם] הרומז לקליפות לבין "ברוך מרדכי" [שם] הרומז לקדושה, כי המידות לשכר ועונש הם רק "לבושין דמלכא", אבל בפורים מתגלה אלהותו בלי לבוש המידות ואם כן ראוי להדבק בו בגילוי זה שהוא במלואו בפורים.  

והוא שאמרו רז"ל "נכנס יין יצא סוד" כי ביין יש מידת הלבושין "תְּנוּ-שֵׁכָר לְאוֹבֵד" שזו בחינת דין, ויש בו בעת הגילוי "וְיַיִן, יְשַׂמַּח לְבַב-אֱנוֹשׁ".  
וכשהאדם שותה בפורים לקיים מצוות רבותינו ז"ל "חמורים דברי זקנים", מסיר הוא מעליו את בחינת הלבושים ובכך מתגלה מיד מידת הרחמים שהיא בחינת "סוד" בהיותה מכוסה ע"י "יסוד דזעיר לבושין דמלכא". 

ולכן נאמר "לַיְּהוּדִים, הָיְתָה אוֹרָה וְשִׂמְחָה, וְשָׂשֹׂן, וִיקָר", כי בשמחת פורים מתגלה פנימיותו של האדם, כפי שהייה בימי פורים דאחשורוש, "מִנַּעַר וְעַד-זָקֵן טַף וְנָשִׁים", היו במסירות נפש, וכמסופר במדרש שאימותיהם של תינוקות הביאו להם מאכל ומשקה והם סירבו לאכול ולשתות "שְׁלֹשֶׁת יָמִים לַיְלָה וָיוֹם" באמירה שאנו עם מרדכי, לחיים אם למיתה, היינו, ומסירות נפש כזו שאפילו תינוקות שלא הגיעו לגיל מצוות ודעה, היה אצלם גילוי של מסירות נפש בגלוי, בהתגלות פנימיות הנפש, בהנהגה כפי שמתחייב מצד "העצם" היינו "נשמת חיים" שהיא "חֵלֶק אֱלוֹהַּ מִמָּעַל" ממעל. 

והנה, תכלית ימי הפורים, שגם לאחריהם כל העניינים של "אורה זו תורה", צריכים להוסיף במשך כל השנה, בבחינה של "עד דלא ידע" בקיום התורה והתפלה, שיהיו בגדר עבודה מתוך שמחה, 
"עִבְדוּ אֶת-יְהוָה בְּשִׂמְחָה" בכל מצב ובכל תנאי "עד דלא ידע" ללא לבושין ותירוצים, אלא תמיד בהתעלות של גילוי אלוהות ממש, ועל ידי מעשה זה, ממשיכים על העניינים הגשמיים, שיהיו באופן של "אוֹרָה וְשִׂמְחָה, וְשָׂשֹׂן, וִיקָר", כפשוטו ממש. 

בברכת "מְקוֹם אֲשֶׁר דְּבַר-הַמֶּלֶךְ" הקב"ה "וְדָתוֹ" תומ"צ "מַגִּיעַ, שִׂמְחָה וְשָׂשׂוֹן לַיְּהוּדִים, מִשְׁתֶּה וְיוֹם טוֹב"

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי