"באין מליץ יושר מול מגיד פשע" \ לראש השנה
ועמך כולם צדיקים 
"באין מליץ יושר מול מגיד פשע"  ידוע כי פשע הוא עשייה במזיד, ועל כך יש מקטרגים,ואמנן יש לעורר זכות גם עליהם היות ועברו עלינו אלפי שנים שלא ניכר נפלאות הבורא, כבימי קדם, כיציאת מצרים, וקריעת ים סוף, וקבלת התורה, שמעשים אלו גרמו להתעוררות עצומה והרעשת הלב. מעשים אלו הכריעו את ליבותיהם של בני האדם בעבודת ה'. ואילו היום בעוה"ר אין שום אות בגלוי, שממנו יתעורר האדם, והמעט הוא כגחלת כבויה. 

וידוע ומפורסם כי גם האיש אשר יעשה במזיד ויפשע אם היה שומע היום קול השופר כמעמד הר סיני, היה מתעורר מיד לעבודת ה'. ועל כן אין לקרותו פושע, וזה שאנו אומרים "באין מליץ יושר מול מגיד פשע" כי למי שעושה פשע אין מליץ ולכן אנו ממליצים עבורו, כי זה בעבור שאין גילוי שכינה בעין ממש. וזה "תגיד ליעקב דבר חוק ומשפט" ותשמיע גם היום קולות וברקים כמו שהיה במתן תורה, ואז יראה כל אחד ואחד שגם העושה בפשיעה יתלהב לעבודת הבורא, ועל ידי זה "וצדקנו במשפט". 

וידע כל פעול – ידיעה במוחש  
הנה עינינו רואות שכל פעם שהקב"ה עושה נס בעולם שע"י זה מתפרסם כבוד מלכות שמים בעולם, כולם רואים שהוא "אֵל,אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל"  והנס עצמו מפרסם זאת בעולם שידעו כולם את ה'. וזהו "וידע כל פעול כי אתה פעלתו" שהפעולה עצמה היא זו תדע ותודיע לכל שהקב"ה עשה זאת לחיבת ישראל שלא יהיה אפשר להכניס בדרך הטבע וכל אחד ואחד יכיר שיד ה' עשתה זו. ועי"ז יבין "כל יצור כי אתה יצרתו ויאמר כל אשר נשמה באפו ה' אלקי ישראל מלך ומלכותו בכל משלה". 

יום הדין על העבר או על העתיד
במושג "דין וחשבון" אנו נפגשים בחיים היומיומיים בשני מישורים: האחד - "דין - משפט" שנערך לאדם לאחר שעבר עבירה פלילית, ובו חורצים את דינו וקובעים את עונשו. לעומת זה, קיים מושג של "דין וחשבון" אצל סוחר העורך מאזן - רווח והפסד של בית מסחרו ועסקיו.
ההבדלים בין השניים רבים: בעוד שבמשפט פלילי הנידון הוא העבר, הרי ב"דין וחשבון" של סוחר, למרות שהנידון הוא העבר, הלא אם הסוחר יהיה משוכנע שבעתיד ישא העסק רווחים, לא יתחשב במשקעי העבר וימשיך להחזיקו ואף להזרים לו משאבים.
ועוד, בתחום הפלילי, אם האדם לא עשה רע, אף שלא עשה מעשים טובים אין מענישים אותו, והוא נחשב אזרח הגון. לא כן אצל הסוחר, אם המאזן בבית המסחר "מאוזן" - אין רווחים ואין הפסדים, הרי גם זו סיבה לסגור את העסק.

בדוגמאות אלה אנו מקרבים אל השכל את ההבדל שבין "יום הדין" בראש השנה, ליום הדין שבו עתיד כל יהודי לתת דין וחשבון: בעוד שהאחרון ענינו דין על "שכר ועונש" - על המעשים שנעשו בעבר, ו"תשובה" אינה מועיל, הרי יום הדין בראש השנה אינו על "שכר ועונש", אלא הוא יום חשבונו של עולם - חי צומח ודומם ובמיוחד ה"מדבר" בחיר היצורים, האם ממלא הוא את ייעודו, וכלשון התוספות  "שהעולם נידון בו אם להתקיים או לאו" - יום מאזן לכל הנבראים והנאצלים האם ממלאים התפקיד שלשמו נבראו "שכל הנקרא בשמי ולכבודי בראתיו יצרתיו אף עשיתיו". 

ולכן אף בינוניים תלויים ועומדים, אם ירבו זכויותיהם - מוטב, ואם לאו ייענשו. וכבר עמדו המפרשים - מדוע נענשים, והרי בבינוניים כף החובות לא הוכרעה, ומדוע ראויים לעונש? 
אמנם לדברינו, ראש השנה אינו יום דין של "שכר ועונש" על מעשים, אלא על המציאות - אם ממלא את חובתו ואם יש כביכול "רווח" ממנו, אם לאו. ואילו בינוני, אף שבאמת אין ממנו "הפסדים" אך רווח ליכא, ולכן מתבטל במציאות ומאבד חלילה את זכות קיומו.

וגם "מלאכים יחפזון וחיל ורעדה יאחזון", למרות שלא שייך בהם חטא ועונש. אלא כאמור, הנידון הוא - המשך מציאות כל הבריאה בכללותה, וכל אחד בפרטות אם יש ממנו רווח ותועלת. ואם הבריאה מתבטלת, גם משרתיה ושריה מתבטלים אף שאין בהם אשמה.
וכמובן שתשובה על העתיד מועילה. כי הנידון אינו המעשים בעבר, אלא עצם המציאות ונחת הרוח שיש ממנו. וזה הטעם שיום הדין נקבע בראש השנה, ולא, כמקובל בכל דין וחשבון, שעורכים אותו ביום האחרון של שנת החשבון, לפי שכאמור, העיקר הוא העתיד - השנה הבאה ולא העבר. ומרומז בלשון ראש השנה, שנה מלשון שינוי, לערוך שינוי לקראת העתיד.

אשרי העם יודעי תרועה – קבלת עומ"ש 

אומר המדרש "שיודעים לפתות את בוראם בתרועה"  היינו כי בשעת התרועה מקבלים עול מלכותו יתברך ויתעלה, ומתחרטים על העבר שהיו תחת עבדות היצה"ר, ומעתה מקבלים עליהם "יהוה באור פניך יהלכון"  ולא כמו שהיה עד כה, כי שמעו לעצת "מלך כסיל וזקן"  אשר בחושך הולך, ומעתה יהיה תחת מלכות הקב"ה וילך באור פניו, כמאמרם "באור פני מלך חיים"  אז אשרי הם ואשרי חלקם, כי חלק זה אין בידי אומות העולם שהולכים בעבודתם ליצרם לעולם. 
ומעלה זו של ישראל היא בחודש השביעי כי הכל תלוי לפי מה שנותן האדם לב בחודש זה ומצות היום בתקיעת שופר.  
ואמר האדמו"ר זצ"ל שהוא סוד הכתוב "וּבַחֹדֶשׁ הַשְּׁבִיעִי בְּאֶחָד לַחֹדֶשׁ, מִקְרָא-קֹדֶשׁ יִהְיֶה לָכֶם--כָּל-מְלֶאכֶת עֲבֹדָה, לֹא תַעֲשׂוּ יוֹם תְּרוּעָה, יִהְיֶה לָכֶם"   כי תחת אשר עד עכשיו הייתם בעבדות היצה"ר הנקרא "חול" ומעתה תקראו "קודש". ואף מה שאתם עושים לכם, לצרכיכם יהיה נקרא עליו שם קודש, כי יהיה הכל מעשה על טהרת הקודש. [ודפח"ח]

והנה אמרה התורה בפסוק "כל מלאכת עבודה לא תעשו" היינו ביום התרועה וכוונת התורה לתוקע ולשומעים שלא יהיה נחשב להם מעשה התקיעות כמלאכה, מצות אנשים מלומדה, רק שיהיו בחכמה, בתשומת לב, "יהיה לכם" לפי כוונתכם וכפי הכנותיכם. ורק אז באים לבחינה "לכם" להנאתכם ולטובתכם, ויצא לצדק דיננו. 

זיכרון תרועה – חידוד הזיכרון על דרך העבודה
מצינו במדרש "ר' לוי אמר כל ימות השנה ישראל עוסקין במלאכתן ובר"ה נוטלין שופרותיהן ותוקעין לפני הקב"ה והוא עומד מכסא דין לכסא רחמים ומתמלא עליהם רחמים אימתי בחדש השביעי"  והוא שהיו מקיימים את מצוות ה' בבחינת מלאכה ולא בחכמה, ובר"ה "נוטלין שופרותיהן ותוקעין לפני הקב"ה" דווקא בחכמה וכוונה הרצויה לפניו, והוא עומד מכסא דין ויושב על כסא רחמים. 

על כן נאמר כי "זיכרון תרועה" היינו שבשעת התרועה יזכרו וישובו ויתנו על ליבם סיבת תקה"ש ובכוח מחשבה זו אין זיכרון לראשונים, כי הראשונות מעשי כל השנה שעברה תשכחנה, ואז יהיה התק"ש בבחינת חכמה ולא מלאכה, ויצאו מעבדות ליצר שהיו בה עד כה. 
וזהו "אין זיכרון לחכם עם הכסיל"  כי כאשר תקע בחכמה אין לו עוד זיכרון עם המלך הכסיל והזקן. 

כן ייטע הקב"ה אהבתו ויראתו בלבנו, ויתקע בשופר גדול לחירותנו, וימלוך ה' צבאות לבדו בהר ציון וירושלים בבוא לציון גואל בב"א. 

תכתבו ותחתמו בספרם של צדיקים לאלתר
לשנה טובה ומתוקה גזרות טובות 
סליחה ומחילה גמורה מבורא העולם
המעתיר עבורכם
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי.