"לקח את ספר התורה הזה" \ שבת תשובה

"לָקֹחַ, אֵת סֵפֶר הַתּוֹרָה הַזֶּה, וְשַׂמְתֶּם אֹתוֹ, מִצַּד אֲרוֹן בְּרִית-יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם; וְהָיָה-שָׁם בְּךָ, לְעֵד כִּי אָנֹכִי יָדַעְתִּי אֶת-מֶרְיְךָ, וְאֶת-עָרְפְּךָ הַקָּשֶׁה; הֵן בְּעוֹדֶנִּי חַי עִמָּכֶם הַיּוֹם, מַמְרִים הֱיִתֶם עִם-יְהוָה, וְאַף, כִּי-אַחֲרֵי מוֹתִי. הַקְהִילוּ אֵלַי אֶת-כָּל-זִקְנֵי שִׁבְטֵיכֶם, וְשֹׁטְרֵיכֶם; וַאֲדַבְּרָה בְאָזְנֵיהֶם, אֵת הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה, וְאָעִידָה בָּם, אֶת-הַשָּׁמַיִם וְאֶת-הָאָרֶץ. כִּי יָדַעְתִּי, אַחֲרֵי מוֹתִי כִּי-הַשְׁחֵת תַּשְׁחִתוּן, וְסַרְתֶּם מִן-הַדֶּרֶךְ, אֲשֶׁר צִוִּיתִי אֶתְכֶם; וְקָרָאת אֶתְכֶם הָרָעָה, בְּאַחֲרִית הַיָּמִים--כִּי-תַעֲשׂוּ אֶת-הָרַע בְּעֵינֵי יְהוָה, לְהַכְעִיסוֹ בְּמַעֲשֵׂה יְדֵיכֶם. וַיְדַבֵּר מֹשֶׁה, בְּאָזְנֵי כָּל-קְהַל יִשְׂרָאֵל, אֶת-דִּבְרֵי הַשִּׁירָה, הַזֹּאת--עַד, תֻּמָּם" 

סיבת החטא – חסרון הדעת 
נאמר בספר במדבר  "כִּי לְכָל-הָעָם, בִּשְׁגָגָה" כי באמת כשהאדם בדעת שלימה אינו יכול לבוא לידי חטא כלל, כי החטא בא רק מצד החומר המחשיך את עיני השכל והדעת, אבל כשאדם דבוק בבהירות הדעת ומכיר שיש מנהיג ומשגיח וכל צרכי החומר הם כעשן כלה, אינו יכול לחטוא אלא אם כן נכנסה בו רוח שטות .   
ואמר האדמו"ר זצ"ל שהדעת שבכל נפש ונפש מישראל הוא בחינת "משה דאתפשטותיה בכל דרא" ואם ח"ו נסתלק בחינת משה הוא הדעת שבכל נפש מהאדם, אז ח"ו בנקל לו לבוא לידי עבירה וחטא. 
ועיקר העצה לו לאדם להישמר מהחטא אף בזמן שחסר לו הדעת, הוא על ידי שיקבל על עצמו עול מלכת שמים, בכל פעם מעומק הלב. ועי"ז בא יבא לבחינת "דעת" כי סופו נעוץ בתחילתו  שזה בחינת "אבא יסד ברתא" וע"י קבלת עומ"ש בא יבא לחכמ"ה שכלולים בה בחינת הדעת. [ודפח"ח] 

עד - קבלת עול מלכות שמים
הנה מצאנו בפסוק הייחוד "שְׁמַע, יִשְׂרָאֵל יְהוָה אֱלֹהֵינוּ, יְהוָה אֶחָד"  אות "ע" ואות "ד" רברבא, שרומז על הנאמר  "דַּע אֶת-אֱלֹהֵי אָבִיךָ וְעָבְדֵהוּ" שזו בחינת "דעת" וזה אף "כי אחרי מותי" שזו בחינת הסתלקות הדעת ח"ו, לכן הקדים הפסוק ואמר "לקח" ולא אמר "קח". 
כי הנה "לקח" לשון הווה, כי עיקר הדבר נוהג בתמידיות והוא שאמר "ושמתם מצד ארון ברית" בהיות ארו"ן מורה על בחינת "מלכות" וספר מורה על בחינת "חכמ"ה" ע"י קבלת עומ"ש שזה "ארון ברית" "והיה שם בך לעד" הם אותיות "עד" שרומזים ל"דעת", ב' אותיות גדולות שבפסוק "שמע" יוד שם ה' וקבלת עול מלכותו. 
חטא הדעת - 
"כִּי-הַשְׁחֵת תַּשְׁחִתוּן" הנה ירמוז משה לחטא הידוע , כי פוגם הוא בדעת, כנאמר  "וְשִׁחֵת אַרְצָה" שהיה אונן פוגם בדעת כנאמר  "וַיֵּדַע אוֹנָן" שהפריד בדעת עליון "וי –דע" ותיקונו בקבלת עול מלכות שמים, שהם בחינת "דעת עליון" כנ"ל. 

וכבר מצינו בשם האר"י הקדוש שתיקון על חטא זה נרמז בפסוק "לָקֹחַ, אֵת סֵפֶר הַתּוֹרָה הַזֶּה" היינו הוצאת ספר התורה מההיכל ביום הכיפורים. ושורש התיקון כנאמר  "וְשַׂמְתֶּם אֹתוֹ, מִצַּד אֲרוֹן בְּרִית-יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם; וְהָיָה-שָׁם בְּךָ, לְעֵד. כִּי אָנֹכִי יָדַעְתִּי.." 

שובה ישראל – תיקון הדעת 
"שׁוּבָה, יִשְׂרָאֵל, עַד, יְהוָה אֱלֹהֶיךָ:  כִּי כָשַׁלְתָּ, בַּעֲו‍ֹנֶךָ. קְחוּ עִמָּכֶם דְּבָרִים, וְשׁוּבוּ אֶל-יְהוָה; אִמְרוּ אֵלָיו, כָּל-תִּשָּׂא עָו‍ֹן וְקַח-טוֹב, וּנְשַׁלְּמָה פָרִים, שְׂפָתֵינוּ. אַשּׁוּר לֹא יוֹשִׁיעֵנוּ, עַל-סוּס לֹא נִרְכָּב, וְלֹא-נֹאמַר עוֹד אֱלֹהֵינוּ, לְמַעֲשֵׂה יָדֵינוּ--אֲשֶׁר-בְּךָ, יְרֻחַם יָתוֹם" 
הנה, לפי לשון הפסוק היה לו לכתוב "כי כשלת בעונך" כי כשלת הוא פועל יוצא. 
והעניין בזה הוא על דרך אומרו  "חטא חטא אחד--הרי הכריע עצמו והכריע את כל העולם כולו לכף חובה" והפירוש הוא כי כל מה שמסגל נפש יהודי בכוונתו הרצויה מצות ומעש"ט הוא מביא על ידם טובה לעולם כולו, כי הוא מביא את כח הרצון והשתוקקות בכל נפשות ישראל באשר הם שם, כי הם שורש אחד, ועל כן נקט לשון "כשלת בעונך" בהיותו פועל יוצא כי בהיפך הטוב הוא מביא התרשלות בליבותיהם של ישראל, עד שמאוד קשה גם לעובד ה' לעבוד את עבודתו. 

תשובת היחיד – הטבה לרבים 
כאשר יהודי אחד עושה תשובה עצמית, הרי מטיב הוא גם לאחרים, וזו כבר תשובה מעליא, שמטיב חסד גם ללא ידיעה למי הוא מטיב בפרטיות, שזו גמ"ח של אמת, שהרי אינו מצפה שישיב לו גמול מעשהו, ועל כן אמר הכתוב  "קְחוּ עִמָּכֶם דְּבָרִים" כי כשאדם מדבר איזה דבר כהוגן, היינו בדברי תורה ומצוות ומעלת התשובה, אותו דיבור נדבק בשורשו, שורש הקדושה. אבל אם ח"ו מדבר בדברי ריק דבריו מתפזרים רח"ל. 
וכשזוכה האדם לרצון אמיתי לשוב אליו יתברך בתשובה, היינו להשיב את הכל אל שורשו, הוא מחויב לקחת את כל הדברים ההם לקדושה, כי כל דיבור הוא חלק חיותו כמש"ה  "ויהי האדם לנפש חיה" ותרגומו "לרוח ממללא" וזהו "קחו עמכם דברים" ואז כשתעשו כך "ושובו אל ה'". 
ויעץ לנו הנביא  "אִמְרוּ אֵלָיו, כָּל-תִּשָּׂא עָו‍ֹן וְקַח-טוֹב" ואין טוב אלא תורה כי ע"י הדיבורים של דברי תורה יתוקנו גם הדיבורים שאינם על דרך הישר והטוב, כי התורה היא שורש הכל. 
ב' מיני חטאים –  אשו"ר ומצרי"ם
הנה אמר הנביא הושע  "אַשּׁוּר לֹא יוֹשִׁיעֵנוּ, עַל-סוּס לֹא נִרְכָּב, וְלֹא-נֹאמַר עוֹד אֱלֹהֵינוּ, לְמַעֲשֵׂה יָדֵינוּ--אֲשֶׁר-בְּךָ, יְרֻחַם יָתוֹם" כי יש ב' מיני חטאים. א' מחמת גאווה, והשני מחמת תאווה. 

והנה הראשון הוא בחינת "אשו"ר לשון התפארות וגאוה וכמו שמצינו  "וְאִשְּׁרוּ אֶתְכֶם,כָּל הַגּוֹיִם" וכמו שאמר מלך אשור  "מִי בְּכָל-אֱלֹהֵי הָאֲרָצוֹת, אֲשֶׁר-הִצִּילוּ אֶת-אַרְצָם מִיָּדִי" היינו גאווה וזה סוד הכתוב  "אַשּׁוּר לֹא יוֹשִׁיעֵנוּ ".

והסוג השני היינו תאווה שזה בחינת "סוס" ומקום הסוסים הוא מצרים כנודע, מקום שטוף זימה שורש התאוות וזה סוד הכתוב  "עַל-סוּס לֹא נִרְכָּב וְלֹא-נֹאמַר עוֹד אֱלֹהֵינוּ, לְמַעֲשֵׂה יָדֵינוּ" כלומר שנדע בבירור שאין לנו שום כוח במעשי ידנו כי האמת היא "אֲשֶׁר-בְּךָ, יְרֻחַם יָתוֹם" . 
היינו שהכול הוא מכוח ה' יתברך ברחמים רבים , ולנו אין כוח בפני עצמנו ואנו כיתומים שמקבלים הטבה וחסד. 

על כן נקט הנביא הושע לשון "שובה ישראל עד ה' אלהיך" כלומר, שתשוב כל כך עד שהשי"ת יהיה נקרא "אלהיך" , זהו התיקון על אשר הסרת ממך את השי"ת, כי מילת "עד" היא גם מלשון הסרה כנאמר  "מַעֲדֶה-בֶּגֶד". והעניין הוא שכל אדם מהנה את עצמו מאוד מאוד בקנייניו. יש בכסף ויש בזהב ויש בכלים נאים ויש מי שמהנה עצמו בבתים ובשדות. הרי כל אדם מעדן ומקשט את עצמו, בפרטיות, אבל שלמה המלך ע"ה אומר  "כִּי, לִוְיַת חֵן הֵם לְרֹאשֶׁךָ;וַעֲנָקִים, לְגַרְגְּרֹתֶךָ" ופירש רש"י (שם) "ענקים הם עדי זהב" היינו שעיקר עדיך יהיו דברי תורה. 
וכן אמר דוד המע"ה  "בְּחֻקֹּתֶיךָ אֶשְׁתַּעֲשָׁע" שעיקר השעשועים שלו היו בדברי תורה.
ולאחר החטא נאמר  "וַיִּתְנַצְּלוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-עֶדְיָם, מֵהַר חוֹרֵב".
וזה "שובה ישראל עד ה' אלהיך" , שהתשובה שלך תהיה עיקר שעשועיך והנאתך ותכשיטך יהיה רק "ה' אלהיך" שיקויים בך הפסוק  "יִשְׂמַח יִשְׂרָאֵל בְּעֹשָׂיו" מלשון "עדי זהב" . אכי"ר. 

תכתבו ותחתמו בספרם של שלמים יראים וצדיקים
"יִשְׂמַח יִשְׂרָאֵל בְּעֹשָׂיו"
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי