"ההכנה לקבלת התורה" \ לשבועות
הכתוב אומר "וַיֵּרֶד יְהוָה עַל-הַר סִינַי, אֶל-רֹאשׁ הָהָר.."  ולגבי עמ"י אומר הכתוב "..וַיִּתְיַצְּבוּ, בְּתַחְתִּית הָהָר"  ואנו צריכים להבין מה רצתה התורה ללמדנו בעבודה במילים אלו של ירידה ותחתית. 
ועוד, אצל הקב"ה נאמר "וירד" מלשון ירידה, כביכול פחיתות, ותמוה שהרי זה היה בעת מתן תורה זמן של שמחה בעולמות כולם? 

רז"ל דרשו על המילה "ויתייצבו" , "מלמד שכפה עליהם הר כגיגית,ואמר, אם אתם מקבלים את התורה מוטב, ואם לאו, שם תהא קבורתכם".  והקשו שם התוספות  "כפה עליהם הר כגיגית ואע"פ שהקדימו נעשה לנשמע, שמא יהיו חוזרים, כשיראו האש הגדולה שיצאה נשמתם ...." דהיינו על דרך העבודה. 

צריכים אנו לזכור כלל ידוע, שאין אור ללא כלי, דהיינו, אין מילוי ללא חסרון. וידוע שאי אפשר ליהנות משום דבר, אם אין השתוקקות לדבר הזה. השתוקקות זו מכונה "הכנה" כלומר "רצון", וכגודל הצורך כך ההשתוקקות וגודל התענוג .
 יוצא , שקודם מתן תורה היה צריך להיות הכנה לקבלתה, אחרת לא יכולה להיות שמחת התורה, שבנ"י היו נצרכים להפנים את הצורך בקבלת התורה, ושצורך זה יביא השתוקקות עצומה אליה, ולפי ערך ההשתוקקות – באותו שיעור יהיו יכולים ליהנות ממנה. 
אך יש לדעת, באמת, מהו הצורך לקבלת התורה ? 

רז"ל אמרו: "ברא הקב"ה יצר הרע, ברא לו תורה תבלין"   ופרש"י (שם) ברא לו תורה תבלין שהיא מבטלת את הרהורי עבירה, כמאמר הגמרא : "אם פגע בך מנוול זה משכהו לבית המדרש"  
ובקידושין אמרו "כך הקב"ה אמר להם לישראל, בראתי יצר הרע והבראתי לו תורה תבלין, ואם אתם עוסקים בתורה אין אתם נמסרים בידו" , שנאמר "הלא אם תיטיב שאת"  ואם אין אתם עוסקים בתורה, אתם נמסרים בידו שנאמר, "לפתח חטאת רובץ". (שם). 

מכאן אנו רואים שבכוח התורה יש יכולת של תיקון ויציאה משליטת היצה"ר, זאת אומרת, מי שמרגיש שיש לו יצר הרע, כלומר, שמרגיש שהיצר הרע עם כל העצות שהוא נותן לאדם, שיהיה לו כדאי וטוב בחיים, ושייהנה בהם, כוונתו להרע לו, משום שהוא המפריע מלהגיע לטוב האמיתי, הוא הנקרא " דביקות בה' " ולכן עליו לומר על יצה"ר שכזה, שהוא רע עבורו ולא טוב. 

אולם, קשה מאוד לאדם בסוג יצר כזה, שנותן לו להבין שכדאי בשבילו לדאוג לעצמו, שירגיש תענוג מהמעשים שהוא עושה, ושמעשיו יהיו תועלתיים עבורו, ונותן לו להבין היטב שכל העצות שהוא מייעץ לו גם כשהוא מייעץ לו לפעמים שיעשה למען זולתו, כל זה מחושב מראש שמפעולה זו תצמח אח"כ טובה והנאה עצמית, ולכן קשה מאוד לומר על יצר כזה שהוא יצר הרע, בו בזמן שהוא אומר לו שיאמין לו שאין לו שום כוונה אחרת אלא לטובתו, ולא לטובת אף אחד אחר. 

זו עבודה רבה וקשה להגיע למצב שבו ירגיש האדם שהרצון שלו להתגדל לטובת עצמו הוא רע, באופן כזה ש"האני" שבאדם ידע באופן ברור וגמור שאין לו שונא יותר גדול בעולם, מה"אני" שלו עצמו. 
דבר זה מצינו אצל שלמה המלך, שהיה קורא ליצר "שונא" כמו שנאמר: "אִם-רָעֵב שֹׂנַאֲךָ, הַאֲכִלֵהוּ לָחֶם..."   ומאוד קשה לאדם לקבוע אחת ולתמיד שהוא רע, ורוצה רק להכשילו מללכת בדרך טובה, ונמצא, שכאן הבחירה ביד האדם להכריע אם הוא נקרא טוב או רע. 

והוא שאמרו חז"ל : "דדריש ר' חנינא בר פפא אותו מלאך הממונה על ההריון לילה שמו ונוטל טפה ומעמידה לפני הקב"ה ואומר לפניו רבש"ע טפה זו מה תהא עליה גבור או חלש חכם או טיפש עשיר או עני ואילו רשע או צדיק לא קאמר.."  אלא שזה ניתן לבחירת האדם. 

ויש לבאר, שהכוונה של בחירה הוא, לקבוע ולהחליט ולתת שם ל"אני" שבאדם או שבאמת הוא מסטרא דקדושה, בגלל שהוא דואג לטובת האדם עצמו, ואינו מסיח ממנו אף רגע אחד שידאג משהו לטובת אחרים, ובגלל זה כדאי לשמוע בקולו, משום שרק דרכו אכן יהיה לו טוב ,וממילא צריך להאמין לו ולא לסור ממנו ימין ושמאל, אלא יש למלא את כל פקודותיו ולא לשנות את אמרי פי חס ושלום.

ויש גם סברה לומר להיפך, שהוא באמת רע, ובזה שע"י ששומעים בקולו ועוסקים באהבה עצמית 
נעשים מרוחקים מהקב"ה, וממילא שורה על האדם מידת הדין, שנעשה מכוח תיקון הצמצום, שנעשה על האור שלהיטיב לנבראים, שמשום זה אין השם של הקב"ה המכונה "הטוב והמיטיב" יכול להתגלות במקום שבו שורה אהבה עצמית. ולכן מוטל על האדם להחליט ולקבוע אחת ולתמיד, שאהבה עצמית הוא הרע והמזיק האמיתי לאדם. 
            
אולם, נשאלת השאלה, מאין לאדם כוחות שיהיו בידו לבחור ולומר שהוא רע עד כדי כך, שיגיד, שמהיום והלאה לא ישמע בקולו של ה"אני" שלו? 
האמת היא, שבזה צריך סיוע גדול מאיתו יתברך, שיראה לך את האמת, שה"אני" שלך הוא הרע והשונא האמיתי של האדם, וכשהאדם בא לידי הרגשה זו, כבר זכה לסייעתא גדולה, ומחוסן כבר שלא יבוא לידי חטא. 
וממילא, עוברים ממנו כל ההסתרות, העונשים, כי בזמן שיודעים שדבר זה הוא הס"מ, מה"מ , בטח כל אחד ואחד יברח ממלאך זה. 
וכשבורח זה הזמן להתגלות הטוב ועונג כפי מטרת הבריאה , והאדם בא להשגת ה' המכונה "הטוב והמיטיב" .
ואמר האדמו"ר זצ"ל זו כוונת המשנה: "חייב אדם לברך על הרעה כשם שמברך על הטובה.."  דהיינו שאם בירר מהו הרעה, והגיע להכרה מהו "הטובה" עליו לברך גם על הרע שהביאו לכך.
ומדברינו מוכרח להסביר את הפסוק: "...וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל-לִבּוֹ לֹא-אֹסִף לְקַלֵּל עוֹד אֶת-הָאֲדָמָה בַּעֲבוּר הָאָדָם, כִּי יֵצֶר לֵב הָאָדָם רַע מִנְּעֻרָיו.."  והרמב"ן מפרש מהו "אל ליבו" לא גילה הדבר לנביא בזמן ההוא, והאבן עזרא מוסיף ואומר: "ואח"כ גילה סודו לנח". (שם) . 
פסוק זה קשה הוא,,כפי ששאל מו"ר האדמו"ר זצ"ל, וכי רק עכשיו ראה הקב"ה כי יצר לב האדם רע מנעוריו, ומה לפני זה ? ח"ו לא ידע? 
והסביר על דרך העבודה: יש להבין, כי הקב"ה גילה עכשיו, היינו לאחר עבודה רבה שהשקיע האדם בזה , שהתעורר להגיע לאמת, כלומר, לדעת באמת, לשם איזה צורך נולד האדם, ולאיזו מטרה הוא צריך להגיע, אז גילה לו הקב"ה שיצר לב האדם רע מנעוריו, ועד עכשיו, שהאדם עוד ראה בו יצר טוב שלו, לא יכול היה הקב"ה לגלות לו כי הוא טועה בכך שהרי זו בחירתו. 

ולכן, האדם היה במצב של "עולה ויורד" בחינת "רצוא ושוב" כמו שנאמר :"וְהַחַיּוֹת, רָצוֹא וָשׁוֹב, כְּמַרְאֵה, הַבָּזָק"  והיה אומר אל תיקרי " וְהַחַיּוֹת" אלא "וְהַחַיּות" דהיינו חיות האדם בחינת העלם ונגלה, וגם אז " כְּמַרְאֵה, הַבָּזָק" שאי אפשר להביט בו הרבה. 
היות שלפעמים לא היה שומע בקולו של היצר, ומקבל על עצמו שמהיום והלאה אני אדע שהוא השונא שלי, וכל מה שמייעץ לי לעשות זה רק לרעתי. 

אבל אח"כ, שוב עולה קרנו של היצה"ר ושוב שומע לקולו ועובד עבורו, בלב ונפש, וכך חוזר חלילה, והוא חש בעצמו שיש בהתנהגותו מה שנאמר : " כְּכֶלֶב, שָׁב עַל-קֵאוֹ--    כְּסִיל, שׁוֹנֶה בְאִוַּלְתּוֹ " , ומה שכבר החליט שאין זה מתאים בשבילו לשמוע בקולו מתוך שיודע שכל המזונות שהיצר נותן לו אינו אלא מאכל בהמה, ולא מאכל אדם, ופתאום חוזר הוא שוב למאכל בהמה. 
ושכח את כל ההחלטות והדעות שהיו לו מקודם, ואח"כ כשמתחרט ורואה שאין לו שום עצה, אלא שהקב"ה ייתן לו את הידיעה הזאת, ומכוח ידיעה זו כבר לא ישוב לסורו, אלא שמבקש מה' שייתן לו כוח להתגבר עליו כל פעם ופעם שהיצר רוצה להכשילו, שיהיה לו את הכוח הראוי להתגבר עליו. 

באם נשים עינינו אל שלושת הרגלים נראה אל נכון כי חג הפסח  נבחין בהבדל מהותי, שהרי בפסח מצרים  היו ישראל בבחינת כלי לקבל, שהרי עיקר עבודתם ועבודתנו כיום היא ההכנה, הניקוי החיצוני בבית הגשמי והרוחני, חיפוש אחר החמץ, ביעורו וביטולו, אך למעשה בליל הסדר, זמן הגאולה דמצרים היו ישראל יושבים בטלים ממעשה, אלא היו בהשתוקקות אין קץ לשמע קול הקב"ה האומר "הגיע זמן גאולתכם" , דהיינו בחינת כלי לקבלה, ואע"פ שהיו במ"ט שערים ההם, 
ובכל זאת לא ויתרו על השתוקקות זו, ולא אמרו איננו ראויים, ועל כן נבטל עצמנו מהשתוקקות זו, ולא נכין את עצמנו, בבחינת "הַשְׁלֵךְ עַל-יְדוָד, יְהָבְךָ וְהוּא יְכַלְכְּלֶךָ" , ואמר האדמו"ר זצ"ל הוא הנאמר : "הַשְׁלֵךְ עַל-יְדוָד" ולא אמר "אל" דהיינו ממש השלך עליו כי הוא "סובל הכל" אך מה שצריך להשליך על ה' הוא "יְהָבְךָ" שכונתו "כל אדם צריך גדר וסעד וסמך כדי שיתקיימו מעשיו הטובים. ומהו הגדר? זהו הביטחון, שבוטח תמיד באלוהים יתברך, כמו שנאמר: "השלך על ה' יהבך, והוא יכלכלך"  כלומר, שגם אם הוא בבחינת "שב ואל תעשה" מתוך אמונה בקב"ה שהכל לטובתו, וגם אם אינו מרגיש בכך. 
לעומת הפסח, הרגל הבא הוא חג השבועות, שזכה ורבו שמותיו. 
חג-השבועות - רמז לספירת ארבעים ותשעה ימים, שהם שבעה שבועות, משעת יציאת מצרים עד שניתנה התורה. יש כאן עשייה של השתוקקות. 
חג מתן-תורה - בו ניתנה התורה לעם-ישראל – עשייה באמירה "נעשה ונשמע". 
חג הקציר - תחילת קציר החיטה – עבודת האדמה , אדמת הקודש בארץ הקודש.
חג הבכורים -  החלו להביא לבית-המקדש את היבול הראשון של האילנות, עשייה של הכרת תודה. ביטוי חיצוני להשתוקקות, צחצוח הכלים לקבלת האור האלוקי, אור שבעת הימים, בבחינת "בראשית" כמאמר "הלא יפלא מה גדלה המצווה הזאת (בכורים)שעליה לבדה נברא העולם? ויש להוסיף ולתמוה, תינח מה שדרש רש"י "בראשית - בשביל התורה שנקראת : ראשית דרכו, בשביל ישראל שנקראו ראשית תבואתה".  ואמר האדמו"ר הכ"מ : "ומי לא רואה את האור המתנוצץ משמות אלו? ראוי שירבה בתיקון עיניו". והנה לבאר דבריו נאמר כי באם נשים לב הרי סוד קבלת השפע בעל מנת להשפיע בנוי כך: 
חג השבועות – ירמוז לעניין הצורך לשוב ולעמול ללא הפסק כמין חוגה – מעגל שכל נקודה בו נוגעת בחברתה, בבחינת פנימי ומקיף, שבועות הם שבע המידות שניתקנו בימי הספירה ימי הדין,
הם שבע מידות תחתונות (חג"ת נהי"ם) בחיצוניות ופנימיות, וכך סדרם בהעולם הזה: 
חסד – עשיית גמילות חסדים בכל אתר בגו"ר , ובעיקר לכבוד השכינה שבגלותא. 
גבורה -  הוא בחינת "איזהו גיבור הכובש את יצרו" . 
תפארת – קיום המצוות בפאר והדר, בשילוב לימוד התורה הנקראת "תפארת" ועשייתה בעין ממש.
נצח - הנצח היא הביטחון (במובן של בטחון עצמי יוזם, הנובע בקדושה מביטחון בה': "כי הוא הנֹתן לך כח לעשות חיל"  . 
הוד - ההוד היא התמימות , רצינות וכנות , בהודיה על טוב, ובהודאה על אמת. 
יסוד - דחף לאימות ומימוש. 
מלכות - המלכות היא ביטוי כלפי חוץ - בדבור או מעשה - והיא תכלית וסיום כל הספירות. 
ואמר עוד האדמו"ר זצ"ל הכ"מ , הנה כינוי החג בשם "מתן תורה" הוא בחינה של "מתנה שלא על מנת להחזיר", בסוד "זכין לאדם" , בהיות מידותיו התחתונות דווקא מתוקנות, שאז התורה הופכת חלק מדמו וחלבו של האדם.
ועל כן, המשיך ואמר נתכנה שמו גם בשם "חג הקציר" – בבחינת "סוֹף דָּבָר, הַכֹּל נִשְׁמָע:  אֶת-הָאֱלֹהִים יְרָא וְאֶת-מִצְו‍ֹתָיו שְׁמוֹר, כִּי-זֶה כָּל-הָאָדָם"  . שהרי הקציר סוף מחשבת הזריעה. 
וענין הזריעה, היא בחינת ההכנה, כמו שמצינו בפיוט "סוף מעשה במחשבה תחילה". וכמו שידוע הסיפר הידוע ברבי מרדכי שלא פעם אחת התלונן ר' מרדכי לפני הרבי - הבעל שם טוב - שעבודת התפילה עולה לו בעמל רב וביקש מהבעל שם טוב שיברכו שיצליח להתפלל כפי שצריך.  ועל זה ענה לו הרבי: ”צריך לחרוש יותר" זאת אומרת פעל יותר בקרבך פנימה ואז נותנת ה”זריעה“ פירות מעולים.
ומכוח זה מגיעים ל"חג הביכורים" – בחינת "בני בכורי ישראל"  , שחלק בכור גדול מחלק פשוט 
"אמר רב הונא ברי' דרב יהושע פשיטא חלק בכור וחלק פשוט יהבינן ליה אחד מצרא"  שזוכה לתורה שבכתב ותורה שבע"פ. 
הנה כי ארכו דברי פי קודשו, נאמר בקיצור, כי חג הפסח עניינו שביתה עשייה והתגברות ההשתוקקות, ואילו בחג השבועות מוכן הכלי לקבל מכתר עליון את האור הזך והמזוכך לחלקי נשמתו כפי עמלו. 
ומענין לענין, באותו עניין המשיך ואמר: "חג הסוכות" עליו נאמר : " חַג הַסֻּכֹּת תַּעֲשֶׂה לְךָ, שִׁבְעַת יָמִים:  בְּאָסְפְּךָ--מִגָּרְנְךָ, וּמִיִּקְבֶךָ"  הוא חג האסיף של כל האורות כולם מאור שבעת הימים, שבע מידות משתוקקות בשירה וזמרה, "מִגָּרְנְךָ" ומ- יק"ב –ך , כלומר מ"יחוד ברכה קדושה" שלך שעמלת בו, היא אות "ך" המורה על השייכות. עכ"ל הקדוש. 

ונחזור לחג השבועות, מכל אמרינו יוצא שהקב"ה צריך לתת לאדם את הכלי ואת האור, ועצם הידיעה הזו שיצרו הרע, הוא רע ועליו לצאת מתחת שליטתו, היא הכנת הכלי כאמור, ויש אם כן לפרש מה שאמרנו בראש דברינו, על המדרש : "ויאמר ה' אל ליבו" שפירשו שלא גילה הדבר לנביא, והוא הנקרא "ליבו" , ואח"כ גילה סודו שעליו אמר "כי יצר לב האדם" וכו'. 
עפ"י הסדר, האדם הוא שצריך קודם לראות ולהכיר בכוחות עצמו, ולבחור ולקבוע שהשם של היצה"ר שבליבו הוא רע, ואח"כ הוא רואה שאין ביכולתו לקבוע בהחלטה גמורה שלא יהיה משנה בדיבורו, ולומר על הרע שהוא טוב, וחוזר חלילה, זה סוד הכתוב "הקב"ה אומר אל לבו" , שיצר לב האדם רע מנעוריו, אבל לאדם שעוסק בבחירה עדיין לא גילה לו סוד זה, שהיצר נקרא רע, משום שהוא רע. וזהו בכדי שיהיה מקום לעבודת האדם לבחור ולקבוע כנ"ל. וכשרואה האדם שאינו יכול לקבוע אלא מתנדנד הלוך ושוב אזי צועק הוא אל ה' תן לי עזרה, וזה כוונת האבן עזרא שפירש "ואח"כ גילה סודו לנח. פירושו כי בחינת "נח" נקרא עובד ה' , כלומר בזמן שה' מגלה לאדם שהיצר הוא רע מנעוריו, וזה לא חדש שהוא (היצר) רע, אלא שלא אמרתי לך, אבל עכשיו שאני מגלה לך סוד זה, אתה יכול להיות בטוח שלא תשמע עוד בקולו, כיון שאני בעצמי גיליתי לך זאת, וממילא "לא אוסיף עוד לקלל" כי כבר לא יהיה צורך עוד לענוש אותך וזהו כוונת הכתוב "ולא אוסיף עוד להכות את כל חי כאשר עשיתי"  
וכיצד נגיע לעשייה זו בעבודה ממש? אמר האדמו"ר זצ"ל הכ"מ, צריך האדם להתחיל בעבודה ולדעת שכל מה שהוא עושה הן בתורה והן בתפילה או שעוסק במצווה, הוא צריך להשתדל שפעולות אלו יביאו לו להכרת הרע, ובזמן שהוא מרגיש שהוא רע, ורוצה לעשות מעשים הוא מתחיל לקבל חיות וחשק רב, וכשנופל ממדרגתו נאבד ממנו החיות ההיא, וזה עצמו עשה ה', שייפול ממדרגתו, כי הוא עוד לא רואה את הרע האמיתי שיש לו. 
אבל ע"י הירידות שיש לו כל פעם, הוא יבקש מה' שיגלה לו אחת ולתמיד שהרצון שלו לעשות נח"ר לה' בלבד, נמצא – שהירידות שיש לו בא מה' כדי שיוכל לקבל ממנו את החיות שיש בתורה ובעבודה, משום שהוא יודע שכל מה שמשיג ויודע הוא בחינת "לא אוסיף עוד להכות ..." וכו'. 
זוהי מדרגת עובד ה' המכין את כלי נשמתו לקבלת התורה. 

יהי"ר שנזכה לזכך עצמנו – בהשתוקקות אדירה אין קץ, לקראת אור שבעת הימים "כתר עליון" שממתין להשפיע שפע רב אל כל או"א מישראל. 

הנושא עיניו לשמים, וכפיו בתחינה ותפילה שתזכו לראות בנועם ה' ותדעו "להבדיל" בין אור לחושך כל ימי חייכם אמן ואמן. 

הצב"י – אוהבכם נועם צחור