"כה תאמר לבית ישראל ותגיד לבני ישראל" \ לשבועות
בפסוק "כה תאמר לבית יעקב ותגיד לבני ישראל",  פרש"י לבית יעקב אלו הנשים תאמר להם בלשון רכה. ותגיד לבני ישראל עונשין ודקדוקין פי' לזכרים דברים הקשים כגידים. ובפסוק "אלה הדברים אשר תדבר אל בני ישראל"  פרש"י  "אלה הדברים לא פחות ולא יותר". ויש להעיר מדוע הוצרך כאן לומר "לא פחות ולא יותר" וכי ס"ד שישנה ח"ו את דברי ה' ? 

והלוא משה רבנו בכל ביתו נאמן הוא, ועוד, אם רק אלה הדברים , דברים ככתבם, אם כו איך יאמר לנשים דברים רכים ולאנשים דברים קשים כגידים ? וגם עומדת לפנינו קושיית התוספות  מדוע כפה עליהם הר כגיגית הלא כבר אמרו "נעשה ונשמע" ? 

ונראה לבאר, כי כל אדם צריך לעבוד את ה' ביראה ואהבה. כי כל פקודא  שאינה נעשית בדחילו ורחימו לא פרחת לעילא.  והנה אנו יודעים שיש יראה ויש יראה. ועיקר היראה השלימה היא יראת הרוממות, "בגין דאיהו רב ושליט עקרא ושרשא דכל עלמין ממלא כל עלמין וסובב כל עלמין ולית אתר פנוי מיניה" . לא יראת עצמו בשום צד, רק שיהיה לה' לבדו. והנה כל עוד שאין לאדם שום יראת עצמו אזי בקל יותר שיוכל לבוא ליראה השלימה מפחד ה' והדר גאונו. אבל כשיש לאדם פחד גדול ואימת מות ח"ו, ויראה זו תהיה בטילה ומבוטלת מול היראה השלימה, שלא ירגיש הפחד והאימה נגד היראה השלימה. כדוגמת יראה קטנה לעומת יראה גדולה, זה הוא ודאי, מדרגה גדולה מאוד. 

וכך במידת אהבת ה' כל עוד שבידו אהבה ותענוג עצמו,להתענג מאוד בתענוגי העוה"ז, ואלו הם הבטלים ומבוטלים לעומת אהבת ה', אין בידו אהבת ה' כלל. אך אם לא יהיה רוצה ומרגיש שום אהבה זולת אהבת ה' יוכל בקל שיהיה לו אהבת ה'. וזו מדרגה גדולה במדרגת אהבת ה'. והנה כתוב "כי לבעבור נסות אתכם בא האלהים"  ופרש"י  לשון ניסיון ולשון הרמה. היינו כי הקב"ה רצה להביאם לידי ניסיון בבחינות יראה ואהבה. על מנת שיהיו במדרגת יראה ואהבה אמיתיים, וכך יהיה להם הרמת ראש וגדולה. ולכן כפה עליהם הר כגיגית לומר אם תקבלו את התורה מוטב, ואם לאו שם תהא קבורתכם. 

ומכך יקבלו את התורה מצד יראת עצמם, וזה היה לנסותם, ואעפ"כ יקבלו את התורה מצד יראת הרוממות ,ולא מצד עצמם. בהכירם כי "איהו רב ושליט עיקרא ושרש דכל עלמין". והפחד והאימה יהיה בטל ומבוטל לעומת יראה שלימה. ובכך יעלו למדרגה גדולה, וכן במידת אהבה רצה הקב"ה לזכות את ישראל לפיכך הרבה עליהם דברים רכים ונעימים, בכדי לנסותם, לכן אמר להם "אם שמוע תשמעו בקולי... והייתם לי סגולה מכל העמים ..... ממלכת כהנים וגוי קדוש"  אשר ודאי כל אהבה וכל תענוגי ומחמדי העוה"ז לא ישוו ואין ערוך לתענוגי דברים אלו. ועם כל זה לא יקבלו את התורה בבחינת אהבה זו, כי כל אהבה בבחינה זו יהיו בטלים לעומת אהבת ה' לבד. וקבלת התורה תהיה רק באהבה המעולה בלתי לה' לבדו. ואז תהיה זכותם גדולה ומדרגתם שלימה. 

והנה, נשים והמון עם אשר דעתם קלה ומעוטה במדרגת עבודת ה', כאשר שומעים דברים כאלה מפורש יוצא מפי מלך מה"מ , דהיינו דברים רכים ונעימים שערבים לאוזן, רוחם נוחה ומקבלים עול תורה ועבודה באהבה רבה וחשק גדול. 

אבל אנשים אנשי מעלה החפצים בעבודה וקרבת אלהים, רק במדרגה הגדולה "בלתי לה' לבדו" ולא בשום צד תענוג ואהבה זולת ה' לבדו, הרי דברים האלה הם קשים כגידים לאוזן השומעת. כי דברים כאלה הם כתרועת מלחמה וניסיון גדול, שלא יהיה לבבם פונה לאהבה ותענוגים עצמיים אלא לה' לבדו. 

ויותר היה רוחם נוחה בזולת דברים האלה אשר אז היה בנקל להם להיות במדרגת אהבת ה' לבד. וזה שפרש"י "כה תאמר אל בית יעקב" אלו הנשים תאמר להם בלשון רכה, כי באמת דברים אלה המה רכים וערבים לשומעיהם. "ותגיד לבני ישראל" דברים הקשים כגידים, כי דברים אלה שרכים הם לבית יעקב, לבני ישראל דברים קשים כגידים. וכדי שלא יטעה משה כי הדברים בפשוטם, אשר לבית יעקב אלו הנשים יאמר להם דברים רכים, ובנ"י יאמר להם דברים אחרים הקשים ממש כגידים. 

לכן הוצרך לצוות "אלה הדברים" לא פחות ולא יותר. רק דברים ככתבם וכלשונם, ורק הכוונה שאותם הדברים יהיו לבית יעקב דברים רכים, ולבנ"י הגדולים במדרגה יהיה דברים קשים כגידים. 
ושאעפ"כ יקבלו את התורה רק באהבה השלימה בלתי לה' לבדו. אכי"ר. (עכ"ל הקדוש) 

ולהעיר, כשסיימנו להתפלל ערבית ראיתיו מאיר באור זורח שהיה על פניו, והיה מהלך חזרה לביתו כמרקד מתוך שמחה של תפלה, וכשראיתיו כך, אזרתי אומץ ואמרתי לו, והרי לא הבנתי דבר וחצי דבר מדבריכם. 
והביט בי וחשתי כמו אור של חסד א-ל מציף את כולי והוא חודר וחופש חדרי ליבי ורעיוני, והמתנתי למוצא פיו , ולא ענני דבר. כשהגענו לביתו, נטל ידיו, ואכל פת ערבית, וזיכני לשמשו בכל. 

ואז לפתע פתח ואמר: יש י"ג מידות שהתורה נדרשת בהם, מק"ו ומג"ש. י"ג בגימטרייה "אחד" שבשבועות באו ישראל לאחדות, ככתוב "וחמושים עלו בנ"י מארץ מצרים" . כי אז באו למעלה מן המידות, לעולם התשובה לראות בכ"ד חיות אלוקות ואחדותו. ולכן נאמר במעמד הר סיני "נדמה להם כזקן" , כביכול כמו בזקן בטלים ממנו כל המידות, כך נדמה להם השי"ת כי באמת אני ה' לא שיניתי, רק כיוון שישראל היו אז באחדות למעלה מהמידות כ"כ , נדמה לה כזקן, אבל בקריעת ים סוף, נדמה להם כבחור איש מלחמה, כי אז היו במידות, ובמידות יש טוב ורע, זה על זה, וצדיק מט לפני רשע, רק איזהו גיבור הכובש את יצרו ומתגבר על הרע להיות דבק בטוב, כי צרו של אדם "מתגבר עליו בכל יום ואלמלא הקב"ה עוזרו לא יכול לו" , על כן, נדמה להם כבחור איש מלחמה לאשר עדיין הוא במלחמת המידות, אבל בשבועות במעמד הר סיני באו למעלה מהמידות לשער האחדות. 

והסביר את המאמר בדרך העבודה: בים נדמה להם כבחור ובסיני נדמה להם כזקן מלא רחמים, העניין הוא כי נער קודם שנודע לו מתיקות התורה והמצוות אינו רוצה לילך לבית הספר, עד שנותנים לו איזה דבר, אבל כשבא לשנים, ומתבגר ומבין טעם מתיקות התורה והמצוות, איך שהקב"ה ואורייתא אחד הם, אז הוא עובד להשי"ת כחפצו ורצונו. וישראל במצרים לא היו יודעים עדיין שום מצווה וטעם התורה, לכן הוצרך השי"ת להראות להם אותות ומופתים וזה סוד "נדמה להם כבחור", אבל במתן תורה, שהיו מוכנים לאחר שהשתוקקו לשמוע את קול ה' ומצוותו, והכינו את המידות ובררו את הרע מהטוב, וכל רצונם היה כשספרו את ספירת ימי ההמתנה עד לקבלת התורה, בעצם היו מיום ליום מבינים מעצמם את טעם מתיקות התורה והמצוות, ולכן כאשר נהגו במידות אלו, נדמה להם כזקן מלא רחמים, ורצונם וחפצם היה לעשות רצון הבורא, ולעסוק בתורה . כי הקב"ה ואורייתא אחד הם , וי"ג מידות "אחד" . 
 
ולכן, מה שאמרנו, בעניין ההכרה בין הרע שנראה טוב, והדרך להבדילו הוא בלמעלה מהמידות. שהרי כל זמן שאדם נע ונד סביב יצריו, ועושה פעם כך ופעם אחרת, ומתחרט וחוזר חלילה, הרי הוא עצמו במעשיו מעיד שאחוז הוא בק"ו וג"ש, ושאר מידות שהתורה נדרשת בהם, ולכן, בהיות הטו"ר מעורבים זה בזה, וקליפת נוגה מקיפה בחוזקה, אין הוא מרגיש את מתיקות התורה והמצוות, אלא חש טורח וקושי, כי הכל נובע מאהבת עצמו, שרוצה להתעלות ולהתגדל, ולחשוב שזוהי עבודת הקודש, ונראה לו יצרו כזקן מלא רחמים, ולא היא. אלא, שהוא בחינת "בחור איש מלחמה" שנדמה לו כפי שרוצה לדמות במחשבתו, ועל כן שוגה הוא כפתי, ואני אומר לו, צא מאיצטגננות שלך. שהרי יש דרך למצוא את השביל אל אהבת ה' ויראתו השלימה, ולא דרך תעניות וסיגופים, ושאר הימנעות מהגשמי, כי כל עצה כזו הרי היא בבחינה הנקראת "איש מלחמה" , מלחמת היצר, שרוצה לצער את האדם ולהחליש כוחו. 

ולפעמים, מטה הוא את האדם לקבל על עצמו עניינים שונים ב"קדושה" ולוקח אדם על עצמו מעל אשר יכול הוא לסבול במוחו, ומתייגע בלימוד, ומשים עצמו כחמור לעול, וכשור למשא, אך כשמסיים את סדר יומו אשר קיבל עליו, הרי הוא עצב ורוחו נמוכה , ועליו נאמר " זֹאת, הַתּוֹרָה, אָדָם, כִּי-יָמוּת בְּאֹהֶל:  כָּל-הַבָּא אֶל-הָאֹהֶל וְכָל-אֲשֶׁר בָּאֹהֶל, יִטְמָא שִׁבְעַת יָמִים"  

"אדם כי ימות באוהל", באוהלה של תורה, מיתה שמביאה למשמעות חדשה ורעננה לחיים . שחרור מתלות של שיעבוד ליצרים, אך לא ניתוק ואיבוד היחס לקיום. חיבור אל הגשמיות בראיה של "בלתי לה' לבדו"  כי שם בגשמיות נסתר שמו יתברך בהעלם גדול , ועובד ה' חייב לגלותו, והוא שאמר המדרש שהקב"ה לא גילה אל לבו, שהיצר מקומו בדברים הגשמיים. דהיינו בכל דבר קדושה חייב להיות משהו מהגשמיות שדבק בו וממנו חיותו, ועובד ה' שרוצה ומבין את מתיקות התורה וכל כולו השתוקקות אין קץ וזועק וצועק לה' לבדו, שיסייע לו להכיר בין יצריו בבחינת "להבדיל בין האור לבין החושך" בבהירות גדולה, יראה כי אם זעקתו אמיתית ומקירות ליבו, ירגיש כי ה' עוזרו, ומוליכו צעד אחר צעד אל בהירות וזיכוך כלי נשמתו הנטועים בכלי הגוף והמחיים אותו, ועל כן יש להתאמץ בחג מתן התורה שיגיע למדרגת "מעל המידות" של ק"ו וג"ש לעצמו, ויהיה בבחינת מעל ה"דעת" מעבר לידיעת המידות, ואז י"ג מידות יתאחדו ויהיו ל"אחד" למעלה מהדעת, ואז יזכה האדם למלוא חופניים שפע יחוד ברכה קדושה מח"י עלמין שלית אתר פנוי מיניה.

הבאתי את דברי כ"ק האדמו"ר זצ"ל הכ"מ מילה במילה אשר כתבתי לידו בעת שדיבר פה קדוש.
והוספתי רק את מראי המקומות.

חג מתן תורה באהבת ה' ויראתו מלוא חופניים

אוהבכם הצב"י נועם