"וְנָתְנוּ אִישׁ כֹּפֶר נַפְשׁוֹ" / לפרשת שקלים

בירושלמי נאמר "צפה הקב"ה שהמן הרשע עתיד לשקול כספו על ישראל אמר מוטב שיקדים כספו של בני ישראל...לפיכך מקדימין וקורין בפרשת שקלים" 

וכן מצינו במדרש שאמר משה לפני הקב"ה משאני מת איני נזכר א"ל הקב"ה בכל שנה ושנה כשישראל קורין בפרשת כי תישא כאילו אתה עומד שם באותה שעה וזוקף את ראשן".  

ויש להבין, במה ניתקן הדבר ע"י הקריאה לבד, ובגמרא ראינו שנתינת השקלים הן כנגד שקלי המן, אבל מהקריאה לבד מה תועיל? 

וגם להבין את כפל הלשון "וְנָתְנוּ אִישׁ כֹּפֶר נַפְשׁוֹ לַיהוָה בִּפְקֹד אֹתָם" ואחר כך כתוב "זֶה יִתְּנוּ, כָּל-הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים"? 

ואמר האדמו"ר זצ"ל, כי בעת שהאדם דבוק בשכלו ובהשגתו בהש"י, אז לא יאונה לו שום נזק, רק בעת העלמו ונעתק מן השכל אז יכול ליפול למקרים רעים, וגם מהחסידים הראשונים מה שארע להם היה הכול בעת שלא היו בדביקות כי כפי דבקותו כן תהיה השגחת היוצר עליו, כי האדם צריך להיות דבוק בשי"ת באמונה שלמה וע"י אינו ירא משום דבר רע "לֹא יְגֻרְךָ רָע" .

וידוע כי " יְגֻרְךָ" בחינת יראה שנאמר "כִּי יָגֹרְתִּי, מִפְּנֵי הָאַף וְהַחֵמָה" " מִשְּׁמוּעָה רָעָה, לֹא יִירָא" וזה כי "נָכוֹן לִבּוֹ, בָּטֻחַ בַּיהוָה" כי באמת נעשה הכל טוב אצלו אפילו מה שנדמה בעיניו שהוא רע, הוא מאמין שיוכל לצמוח מזה סיבה שישיג טובה מזה ורק בעת שפונה ליבו מה' ותולה הכול בחכמתו ועוצם ידו עי"ז יכול ליפול לכל המקרים הרעים כי נפרד מההשגחה וסר ממנו השפע האלוקי.

והנה ידוע, כי עיקר כל המצוות הוא כוונת הלב שמלבד עשיית המצווה בפועל, צריך לדבק עצמו בכוונת המצווה כמ"ש "בְּפִיךָ וּבִלְבָבְךָ, לַעֲשֹׂתוֹ" ובמצות מחצית השקל היה רצון ה' שהאדם ידבק בו בכל ענייניו ויבין שאינו בשלמות והוא אינו יכול לעשות שום דבר בלתי חיות הבורא, הנשפע בו ובכל פעולותיו כי הם בטלים לשי"ת, והיא סגולה שלא ישלוט בו עין הרע, כיון שאינו דבר שלם.

וכפי שמצינו בגמרא שאסור לאדם לעמוד בשדה חברו בשעה שעומדת בקומתה, שאז גמר בישולה של התבואה ושולט עין הרע. וכל זמן שהתבואה אינה בשלה אין עיה"ר שולט, כן הוא באדם כי אם אינו שלם רק ע"י עזר הש"י אין עיה"ר שולט בו. 

וז"ש "ונתנו איש כופר נפשו לה'" והכוונה לפנימיות מצות מחצית השקל שידבק את נפשו בה' וידע שאין בו שום כוח רק ממה שנותן לו הקב"ה, ואחרי כן נאמר "זה יתנו" כלומר פשיטות קיום המצווה. 
 
וכך מתבארים דברי הירושלמי והמדרש, שבעת שרצה המן להרע לישראל, עי"ז בכל שנה ושנה יש ויתעורר פחד על ישראל, על כן מקדימים וקוראים פרשת מצות מחצית השקל, כדי שכל אחד יכניס בליבו כוונת פנימיות מצות מחצית השקל, לידע שהאדם הוא בחינת "מחצה" והשלמות היא ע"י הקב"ה.

וכאשר יהיה מקושר לה' לא יפחד משום רע, "וַעֲבַדְתֶּם, אֵת יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם, וּבֵרַךְ אֶת לַחְמְךָ, וְאֶת מֵימֶיךָ וַהֲסִרֹתִי מַחֲלָה, מִקִּרְבֶּךָ" כשתהיו מקושרים בו יבוא שפע ברכה ותושייה מאיתו ויברך אתכם ושום רע לא ישלוט בכם.

והנה יש עוד לבאר דברי הירושלמי, שבידוע בענייני ניסים ישנם שני אופנים. יש ניסים גלויים כקריעת ים סוף, אשר הניסים הללו היו גלויים ונתפרסמו שכ"א ראה בחוש איך יד ה' עשתה זאת, והכירו כולם את גבורות ונפלאות הבורא לשנות את הטבע כרצונו "כִּי שָׁמַעְנוּ, אֵת אֲשֶׁר-הוֹבִישׁ יְהוָה אֶת-מֵי יַם-סוּף מִפְּנֵיכֶם, בְּצֵאתְכֶם, מִמִּצְרָיִם".

ויש ניסים נסתרים, שידמה לאדם שיתנהג כפי הטבע אך כאשר יעמיק האדם בעין שכלו ויראה בהנהגת העולם בענייני עצמו ובענייני חברו, ומצבו בעוה"ז העובר, ובענייני השתנות העיתים כאשר ישכיל האדם היטב, יראה בעין ממש, איך שהכול הוא הנהגה ניסית היוצאים מדרך הטבע, עפ"י הנהגת אדון העולם בהוב"ש, ויבין שאין בכוח האדם לפעול שום פעולה ואין בכוחו לסיימה אלא ברצון ה', וזו עיקר עבודת ישראל לידע ולהאמין שכל מה שנעשה בעולם הכול הוא בדרך נס שלא עפ"י דרך הטבע, אלא עפ"י השגחת היוצר הנותן שפעו 

ובמצות מחצית השקל היה הרצון האלקי שמעצם פעולה זו, יתעורר האדם להבין שמצווה זו באה לא משום שאסור למנות צריך ליתן כופר נפשו, אלא שיבוא להשכיל ביסוד וכוונת המצווה שהוא ליחד הכול לש"י, כי לו הממשלה לעשות בטבע כרצונו.

ועתה שאין לנו מצוות השקלים, אנו מעוררים עניין זה בקריאת הפרשה שממנה נבין שאין שום מספר רק הכול מנפלאות הבורא.

ומי שבא למדרגה זו, שיכיר שהכול הוא כוח ה' בזה יתבטלו כל המקטרגים ואין שום רע, והוא שאמר הירושלמי שצפה הקב"ה שעתיד המן לשקול, כי המן מרמז על כל שונאי ישראל שבכל דור ודור עומדים עלינו ועל נפשנו במחשבותיהם, וכדי לבטל רוע מחשבתם אנו קורין פרשת כי תישא והטעם לידע שמנין מספר אינו צריך בעמ"י, כי הכול יד ה' עושה שלא עפ"י הטבע, וכשהאדם יבוא להתבוננות זו, יתבטלו מעליו כל המקטרגים ויהיה "אַךְ טוֹב, לְיִשְׂרָאֵל".  

וכך נבין את הנפסק להלכה " באחד באדר, משמעין על השקלים, כדי שיכין כל אחד ואחד מחצית השקל שלו, ויהיה עתיד ליתן. בחמישה עשר בו, יישבו השולחניים בכל מדינה ומדינה, ותובעים בנחת; כל מי שייתן להם, יקבלו ממנו, ומי שלא נתן, אין כופין אותו ליתן. בחמישה ועשרים בו, יישבו במקדש לגבות, ומכאן ואילך, כופין את מי שלא נתן עד שייתן; וכל מי שלא ייתן--ממשכנין אותו, ולוקחין עבוטו בעל כורחו, ואפילו כסותו" [עכ"ל] 
ועל זה תמה משה כיצד נתינה כפויה יכולה להיות כופר-נפש, לכן הראהו הקב"ה מטבע של אש שמשקלה מחצית השקל. 

אך בהבין כי משקל, משמעותו דבר הנמשך כלפי מטה ועל מנת להרימו יש צורך במאמץ ואפילו בכפייה. כך הדין במחצית השקל שבני ישראל נותנים: גם כאשר "כבד" להם הדבר לעשותו, ועושים זאת מתוך כפייה, ללא כל רצון וחיות, גם נתינה שכזו היא "מטבע של אש", מאחר שהיא קשורה "תחת כיסא הכבוד" - בעצם הנשמה ששם הכול מאוחדים באחדות אחת אמן כי"ר..

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי