"ובדעת חדרים ימלאו" \ לפרשת שמות

"וַיַּרְא אֱלֹהִים, אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל; וַיֵּדַע, אֱלֹהִים"  
והנה לכאורה כבר נאמר "וַתַּעַל שַׁוְעָתָם אֶל-הָאֱלֹהִים, מִן-הָעֲבֹדָה וַיִּשְׁמַע אֱלֹהִים, אֶת-נַאֲקָתָם וַיִּזְכֹּר אֱלֹהִים אֶת-בְּרִיתוֹ.."   ומה העניין שנאמר אח"כ "וירא" "וידע" ?

הנה מצינו בכתבי האר"י שזווג יסוד ומלכות הוא ע"י הדעת המזווגם. ולהבין זאת אמר האדמו"ר זצ"ל שהנה השי"ת ברא את כל העולמות כדי שיתגלה מלכותו היא מידת היראה, וכמו שנאמר 
"וְהָאֱלֹהִים עָשָׂה, שֶׁיִּרְאוּ מִלְּפָנָיו"  ויראה זו היא בחינת אמונה, כי איך ירא מדבר שלא ראה ? אלא שמאמין שיש בורא המחדש בטובו בכל יום ובורא כל העולמות ומחיה אותם ומנהיגם כרצונו וחפצו, ועל כן ירא ממנו ובחינת יראה זו הוא ע"י הדעת, כי "וּבְדַעַת, חֲדָרִים יִמָּלְאוּ"  היינו שבתחילה הוא - יו"ד - וזה ע"י האמונה ומחמת זה הוא ירא ה'. 

ואח"כ נמשך בו בחינת אהבה כמו שאמר המגיד זלה"ה "דרכו של איש לחזר על  אשה"     וכשנמשך בו בחינת אהבה הוא יודע בדעת מעצמו שיש בורא המחדש ומנהיג את כל העולמות ועל כן אוהב אותו ומידת היסוד היא בחינת אהבה ומידת המלכות היא בחינת יראה ומזדווגים ע"י הדעת [ודפח"ח]. 

ובמצרים מחמת שנשתקעו בטומאת צרים וע"י רוב העבודה לא היו מכירים את הבורא יתברך, כמו שנאמר בחז"ל  "הללו עובדי ע"ז והללו עובדי ע"ז" וכמאמר משה אחר כך "וְאָמְרוּ-לִי מַה-שְּׁמוֹ, מָה אֹמַר אֲלֵהֶם"  ואע"פ כן "וַתַּעַל שַׁוְעָתָם אֶל-הָאֱלֹהִים, מִן-הָעֲבֹדָה"  אע"פ שלא קראו את השי"ת אלא "וַיֵּאָנְחוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל מִן-הָעֲבֹדָה"  . והנה בנ"י הם מידת היסוד "ואת" היא השכינה מידת היראה שהייתה עמם בגלות וכמאמר חז"ל "כל מקום שגלו ישראל שכינה עמהם"  אבל לא היה זה בחינת דעת, אף ע"י אמונה לירא מהשי"ת כי במצרים הייתה בחינת הדעת בגלות, וזה "וַיַּרְא אֱלֹהִים, אֶת" היינו את השכינה בנ"י מידת היסוד ואז "וַיֵּדַע, אֱלֹהִים" היינו שמשך עליהם מידת הדעת ע"י משה שהיה בחינת הדעת וכשבא משה כתיב "וַיַּעַשׂ הָאֹתֹת, לְעֵינֵי הָעָם..וַיַּאֲמֵן, הָעָם"