לְכוּ חֲזוּ מִפְעֲלוֹת ה' \ לפרשת שמות
"וְאֵלֶּה, שְׁמוֹת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, הַבָּאִים, מִצְרָיְמָה:  אֵת יַעֲקֹב, אִישׁ וּבֵיתוֹ בָּאוּ. רְאוּבֵן שִׁמְעוֹן, לֵוִי וִיהוּדָה. יִשָּׂשכָר זְבוּלֻן, וּבִנְיָמִן. דָּן וְנַפְתָּלִי, גָּד וְאָשֵׁר. וַיְהִי, כָּל-נֶפֶשׁ יֹצְאֵי יֶרֶךְ-יַעֲקֹב--שִׁבְעִים נָפֶשׁ; וְיוֹסֵף, הָיָה בְמִצְרָיִם" 

ירידה אחר ירידה
הנה מצינו בגמרא  "מנא לן דשמא גרים? - אמר רבי אליעזר דאמר קרא: "לְכוּ חֲזוּ מִפְעֲלוֹת ה' אֲשֶׁר שָׂם שַׁמּוֹת בָּאָרֶץ", אל תקרי שמות אלא שמות.  ונאמר בזוה"ק  "ואלה שמות בני ישראל הבאים מצרימה את יעקב איש וביתו באו, "וְהַמַּשְׂכִּלִים יַזְהִרוּ, כְּזֹהַר הָרָקִיעַ; וּמַצְדִּיקֵי, הָרַבִּים, כַּכּוֹכָבִים, לְעוֹלָם וָעֶד והמשכילים, אלין אינון דמסתכלי ברזא דחכמתא". 
ויש להבין מדוע יש לגרוס בשינוי "אל תקרי שמות" אלא "שַׁמּוֹת" ומה עוד שהזוה"ק פותח בהוראה כי ידיעה זו שייכת ל"הַמַּשְׂכִּלִים" ויש בפסוק זה את שורש וסוד החכמה? 

ידוע ומפורסם כי נשמת האדם יורדת ממרומים אל גופו ונמצאת בו עד יומו האחרון עלי אדמות, כשהיא כוספת לשוב אל בוראה שלמה טהורה ונקייה מכל חטא ופשע , כבירידתה לעוה"ז. ובידוע עוד כי ירידתה זו לעוה"ז קשה עליה עד כי מכריחים אותה לילך ולרדת לעולם הזה וכמו שמצינו בזוה"ק  :"כי ימכור איש את בתו לאמה לא תצא כצאת העבדים.......". 

ובתרגום לעברית : בוא וראה, יש נשמה שנקראת אמה, ויש נשמה שנקראת שפחה ויש נשמה שנקראת בת מלך, וכאן יש איש, שנאמר בו: "ה' איש מלחמה", ויש איש שנאמר בו: "והאיש גבריאל". ומשום זה, נשמה שהתחייבה בגלגול, אם היא בת הקב"ה, אל תאמר שנמכר בגוף נכרי, ששם שליטת היצר הרע... וגוף ההוא הוא אמה של השכינה, ואע"פ שהיא נשמה של בת מלך השבויה שם, היא באה שמה בגלגול. מה כתוב בה: "וכי ימכור איש את בתו לאמה לא תצא כצאת העבדים"  
              ועוד, 'כי ימכור איש', זה הקב"ה. 'את בתו', אלו ישראל, שהם מצד הבת יחידה, ואם תאמר שיצאו כמו אלה מצד העבד... שהם יצאו במנוסה ממצרים, "לא תצא כצאת העבדים" "כי לא בחפזון תצאו ובמנוסה לא תלכון ....עוד, יש אזהרות לבני אדם במקראות אלו, וכמה עצות טובות עליונות הם בכל דברי התורה, וכולם אמת בדרך אמת, ונודעות לחכמים היודעים והולכים בדרך אמת. בזמן שרצה הקב"ה לברוא העולם, עלה ברצון לפניו, וצייר כל הנשמות העתידות להינתן בבני אדם אחר כך, וכולן נצטיירו לפניו בצורה ההיא ממש שעתידות להיות אחר כך בבני אדם וראה כל אחת ואחת. ויש מהן שעתידות להרע דרכיהם בעולם, ובשעה שהגיע זמנם לרדת לעולם קורא הקב"ה לנשמה ההיא, אמר לה, לכי בואי במקום פלוני בגוף פלוני. השיבה לפניו, ריבון העולם,די לי עולם הזה שאני יושבת בו, ולא אלך לעולם אחר, שיעבדו בי ואהיה מלוכלכת ביניהם. אמר לה הקב"ה, מיום שנבראת על זה נבראת להיות בעולם ההוא, בגוף. כיון שהנשמה רואה כך, יורדת בעל כורחה ונכנסת שם בגוף.

התורה שנותנת עצה לכל העולם שרואה כן, היא מזהירה לבני העולם ואומרת, ראו כמה מרחם הקב"ה עליכם. מרגלית טובה שהיה לו, דהיינו הנשמה, מכר אותה בחנם שתעבדו בה בעולם הזה.
'וכי ימכר איש' זה הקב"ה. 'את בתו', זו היא נשמה הקדושה. 'לאמה', להיות אמה משועבדת ביניכם בעולם הזה. בבקשה מכם, שבשעה שיגיע זמנה לצאת מהעולם הזה, לא תצא כצאת העבדים, לא תצא מטונפת בעונות, תצא בת חורין ברורה ונקייה, כדי שישמח בה אדונה, וישתבח בה, וייתן לה שכר טוב בצחצחות שבגן עדן... זה ודאי כשתצא הנשמה ברורה ונקייה כראוי" [עכ"ל]  

והנה הנשמה יש לה ירידה אחר ירידה, אחת מהעולם העליון והשנייה במעשי האדם שמשים עליה את מעשיו היפך הטוב , ומביאה לידי עיצבון והחלשת כוחותיה הרוחניים. על כן נקטה הגמרא "אל תקרי שַׁמּוֹת אלא שְׁמוֹת" לרמוז לאדם כי יש בידו את כל הכוחות הראויים לו לעבודתו יתברך ומרכז הכוח מצוי בשמו שניתן לו על ידי הוריו. והרי כבר אמרו רז"ל "כי נבואה נזרקת בפיהם" של ההורים שנותנים את שם הילד כפי שנקבע ע"י בורא העולם אדון הנשמות וזה עפ"י התכלית שלמענה ירדה נשמה זו לעולם.  וכתב הרמח"ל  "דע כי סוד התפשטות האורות הוא סוד תורת האותיות". ישנם אותיות שהשחור מקיף את הלבן - כגון האותיות: מם סופית ,וסמך. וישנם אותיות שהלבן מקיף את השחור, כגון: האותיות נון, יוד, וו, נון..."    והשמות שורשם באותיות יסוד וקיום העולם כולו. 
 
שני שלבים
"וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה, וַתֹּאמֶר, כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ"  ידוע כי על האדם לקדש עצמו בשעת הזווג, ויהיה כל העניין לקיים רצון הבורא ולא להנאתו הגופנית, אך זה אי אפשר שיהיה הזווג ברור כל כך שלא יתערב בו צד הנאת הגוף, וזה מצד היצה"ר שאם כן לא היה יכול להוליד, על כן האדם מלא תאוות כי בשעת הזווג הטביעו בו אביו ואימו כל התאוות כנאמר  "וּבְחֵטְא, יֶחֱמַתְנִי אִמִּי" . והנה עמרם היה צדיק גדול כנאמר  "אנכי אלהי אביך זה עמרם" והוא בוודאי בשעת הזיווג היה עושה את מצוותו רק לקיים את רצון ה' והיה מכוון להסיר מבנו הנולד לו כל מיני תאוות הבאים משעת הזיווג. ועל כן אמר הפסוק  "וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה" היינו "משה"  גימטרייה "רצון" [עם הכולל ] שלא כיוונו רק לקיים את רצון ה' וזה שאמרה התורה  "כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ" מלשון הוצאה או הסרה , היינו שהסרתיו מכל התאוות וזה "מן המים" מים הזדונים יצר הרע.  
ואמר האדמו"ר זצ"ל "וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה, וַתֹּאמֶר, כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ" היינו השכינה מדברת מתוך גרונה בחינת "נבואה נזרקה בה" כי משה היה בחינת הדעת, שהייתה תכלית נשמתו להשיב את נשמות ישראל אל אביהם שבשמיים, והוא שרמוז בר"ת "ותקרא שמו משה ותאמר" אותיות "משיב" וזה השלב הראשון שהיה מוטל על נשמת משה ברדתה לעולם הזה. 
ואילו השלב השני היה "כי מן המים משיתהו" היינו להביא את ישראל לבחינת יראת שמים בתמידות וברמוז בראשי תיבות וסופי תיבות [כ-י-מ-נ-ה-מ-מ-ו] אותיות "ירא". 

העלם והסתר
והנה ראית כבר כי ירידת הנשמה לעולם הזה היא בעל כורחה ו"מעשי אבות סימן לבנים" הוא לא רק בענייני העוה"ז, אלא מעצם תחילת יצירתו בעת הזיווג, ועל כן נבין כי בנשמת האדם יש העלם והסתר גדול. כי אין האדם יורד לדעת הוריו בעת זיווגם ובודאי אינו יודע דבר וחצי דבר מה היו כוונותיהם באותה העת. 
אלא שעליו לצאת מתוך ההסתר וההעלם באופן של  "וַיִּגְדַּל מֹשֶׁה וַיֵּצֵא אֶל-אֶחָיו, וַיַּרְא, בְּסִבְלֹתָם" היינו כשמתגדל בעבודת ה' וקונה לו מידות טובות ומנער מעליו מידות רעות, באופן של "ויצא" שיצא מהאנוכיות שבו, ממחשבות כוחי ועוצם ידי, וכל זה אל אותה בחינה הנקראת "אחיו" כלומר, שורשי נשמתו הבאים בטהרה מתחת כסא הכבוד אוצר הנשמות, ויביט אל "סבלותם" שכואבים הם בשל מעשיו ויגלה בהם את ניצוצות הקודש ויסיר מהם את ההעלם וההסתר בדרך של "וַיִּפֶן כֹּה וָכֹה, וַיַּרְא כִּי אֵין אִישׁ" .
היינו שידע כי עליו ורק עליו יש החובה והזכות לעמוד איתן מול תרעומת יצרו ללא משוא פנים וללא הערמה עצמית בידיעה ברורה כי "וַיִּירָא מֹשֶׁה וַיֹּאמַר, אָכֵן נוֹדַע הַדָּבָר"  ביום בוא תבוא הנשמה אל בית דין של מעלה ותצא מהגשמיות שהייתה בה מה תאמר ומה תענה בעת ההיא? 

גילוי אלוקות
מעשה זה של עבודת ה' בתמידיות מתוך "וירא את סבלותם" כאבה של הנשמה הוא הוא תכלית האדם בעוה"ז, ושכר עבודתו לעולם הבא, היינו כי שמר על רוחניותו וקדושתו. 
ודע כי מי שנמשך אל הגשמיות סופו לשקוע בה עד כי יתקשה למצוא מנוח לכף רגלו, בהבלי העוה"ז וכנרמז קהלת  "הֲבֵל הֲבָלִים אָמַר קֹהֶלֶת, הֲבֵל הֲבָלִים הַכֹּל הָבֶל". וראה כי "הֲבֵל הֲבָלִים" הם שלוש, כי הבלים הינם שניים [כדין מיעוט רבים] ושב ואמר "הבל הבלים" היינו שש, "הכל הבל" בא לידי שבע פעמים "הבל" ורצה קהלת לרמוז לנו כי שבע המידות בנפש כי ישקעו בו "כִּי, אֶת-כָּל-מַעֲשֶׂה, הָאֱלֹהִים יָבִא בְמִשְׁפָּט, עַל כָּל-נֶעְלָם:  אִם-טוֹב, וְאִם-רָע"   על כן הדרך היעוצה היא לראות כי בכל נמצא הקב"ה ואף במקומות נמוכים מאוד שירדה לשם נשמת האדם וזה כל זמן שהוא בבחינת "וַיִּבְרַח מֹשֶׁה מִפְּנֵי פַרְעֹה"  היינו מפני קשיות העורף, וזה בא רק כאשר "וַיֵּשֶׁב בְּאֶרֶץ מִדְיָן" שלוקח את הארציות שלו ובוחן ושופט אותה באופן של "וַיֵּשֶׁב עַל-הַבְּאֵר" בארה של תורה וגילוי הקודש בכל ההויה. 

והנה זה שאמר משה "אכן נודע הדבר" ומסביר המהר"ל  "ודע כי בזה רמז מופלא ותדעהו, כאשר ראה שיש בהם דילטורין מגלים סוד נודע לו דבר זה שראויים ישראל לשעבוד. 
וכבר התבאר שגילוי הסוד ענין גשמי,ולפיכך ראויים ישראל לקבל השעבוד כאשר יש בהם גילוי הסוד השייך לגשמי, וכבר אמרנו לך פעמים הרבה כי ישראל נבדלים מעניין החומרי וראוי להם המעלה הפנימית אשר אין שם גילוי אשר שייך לגשם,וכאשר הם יוצאים מן מעלה פנימית ומגלים דברים נסתרים בזה הם יוצאים ממקום מעלתם להיות בהם ענין הגשם והגשם יש לו השתעבדות ודאי". [עכ"ל] 

וגילוי אלוקות זו הוא הנרמז בתהילים  "הַמַּשְׂבִּיעַ בַּטּוֹב עֶדְיֵךְ תִּתְחַדֵּשׁ כַּנֶּשֶׁר נְעוּרָיְכִי" וכנרמז בספר שערי אורה  "המשביע בטוב עדיך תתחדש כנש"ר נעורייכי" והמידה הזאת הנקראת נש"ר יש לה כמה נשרי"ם בעלי כמה כנפיים, ונקראת נשר"י המרכבה, וכולן מגינות על ישראל ופורשין כנפיהם על ישראל ומצילין אותם מכמה צרות. והנש"ר הזאת עם כל שאר מחנותיה, הנקראים נשרי המרכבה, הגינו על ישראל במצרים והוציאו אותם מתחת סבלותם, והסוד: אתם ראיתם אשר עשיתי למצרים ואשא אתכם על כנפי נשרים (שמות יט, ד). וכל אלו המחנות הנקראים נשרי המרכבה מעלתם ומלואם בעלות ישראל בתורה ובמצוות, וירידתם וחסרונם בהתרחק ישראל מן התורה ומן המצוות" [עכ"ל] 

היינו גילוי כבוד ה' ושכינתה, ומתן עז למרכבה העליונה היא בקיום תומ"צ והוא הנרמז בפסוקים "וּלְכֹהֵן מִדְיָן, שֶׁבַע בָּנוֹת" היינו הם שבע המידות שבנפש הבאים מכהן עליון דא קודשא בריך הוא, "וַתָּבֹאנָה וַתִּדְלֶנָה, וַתְּמַלֶּאנָה אֶת-הָרְהָטִים" הם כלי הנשמה, "לְהַשְׁקוֹת, צֹאן אֲבִיהֶן" באור צחצחות קודש הם דברי התורה  "וַיָּבֹאוּ הָרֹעִים" היינו הרעים שלוחי יצה"ר הוא מלאך המוות,  "וַיְגָרְשׁוּם" "כי גבר אוייב" ואין האדם שם על ליבו את תכליתו, על כן כשבא סוף סוף לידי הכרה כי דרכו להיות משוקע בתאוות ולהמיט חרפה על נשמת אלוה אשר בקרבו "וַיָּקָם מֹשֶׁה וַיּוֹשִׁעָן" כי זה בא ע"י בחינת "משה" מלשון להוציא את עצמו ממקום שנמצא בו, "וַיַּשְׁקְ אֶת-צֹאנָם" ויעשה תשובה על מעשיו עד כי "וַתָּבֹאנָה, אֶל-רְעוּאֵל אֲבִיהֶן" שכוחות נשמתו עולות אל אביהן שבשמיים ומלמדות זכות עליו , והשטן מקטרג ואומר "וַיֹּאמֶר, מַדּוּעַ מִהַרְתֶּן בֹּא הַיּוֹם" והרי האדם הזה יש בו בחינת "דין" כי עלו חטאיו מעל לראש, ועל כן אין לו זכות, "וַתֹּאמַרְןָ אִישׁ מִצְרִי" הוא האדם שמגלה את בחינת האלוקות מתוך מיצרי הגוף והנפש שבעולם "ה' איש מלחמה ה' שמו" ובדבקות זו "הִצִּילָנוּ מִיַּד הָרֹעִים; וְגַם דָּלֹה דָלָה לָנוּ, וַיַּשְׁקְ אֶת-הַצֹּאן" והנה עומד הוא בזכותו ובצדקתו אשר עשה, ובאופן הזה אומר הקב"ה "וַיֹּאמֶר אֶל-בְּנֹתָיו, וְאַיּוֹ לָמָּה זֶּה עֲזַבְתֶּן אֶת-הָאִישׁ" דווקא בעת הזו שיש מי שמקטרג עליו  "קִרְאֶן לוֹ וְיֹאכַל לָחֶם" כי רוצה ה' בכל או"א מישראל שכל רצונו הוא לידבוק בו יתברך ולעשות רצונו, והוא שנרמז במילה "לחם" ג' פעמים שם הויה בהוב"ש, [היה, הווה,ויהיה]  "וכשבאים לנקודה זו מתנוצצות באדם שנמצא בעוה"ז עולם העשייה בחינה של "וַיּוֹאֶל מֹשֶׁה לָשֶׁבֶת אֶת הָאִישׁ" וכל דעתו ומחשבתו לעשות רצון השי"ת , ואין איש אלא הקב"ה שנאמר  "יְהוָה, אִישׁ מִלְחָמָה; יְהוָה, שְׁמוֹ"