"אושפיזין קדישין" \ לסוכות

אושפיזא דאברהם – חסד 
"יֻקַּח-נָא מְעַט-מַיִם, וְרַחֲצוּ רַגְלֵיכֶם; וְהִשָּׁעֲנוּ, תַּחַת הָעֵץ"  לכאורה מדוע לא הכניס את אורחיו לאהל? וכמו שכתוב (שם) "וְהוּא יֹשֵׁב פֶּתַח-הָאֹהֶל" וקשה יתירה כפרש"י  "ויאמר אדני אם נא וגו' - דבר אחר קודש הוא, והיה אומר להקב"ה להמתין לו עד שירוץ ויכניס את האורחים" ועוד לשון "השענו" שאין זו דרך להישען ולהסב ? ועוד נשאל לדברי המדרש  שפעל במעשהו שיקבלו בניו מצות סוכה לדורות ? 

ודע כי עיקר כוונת אברהם בהכנסת אורחים היה להכניסם תחת כנפי השכינה. וכמו שמבואר במדרש  כי לאחר שאכלו אמר להם ברכו למי שאכלתם משלו, והוא סבר שהמה ערביים, המשתחווים לאבק שברגליהם, ורצה להכניסם תחת כנפי השכינה, ושישובו בתשובה שלימה על חטא ע"ז. 

והנה ודאי צריך האדם לידע ולהתבונן ברעת החטא כי רע ומר עוזבו את ה' אלהיו, ואע"פ שעיקר התשובה לא צריך שתהיה בשל רעת החטא, אלא "בלתי לה' לבדו" לעשות נח"ר ליוצרו, וזה שאמר להם אברהם "והשענו תחת העץ". היינו שאמר להם שיש להם ליראה על נפשותיהם ולשוב אל ה', והעיקר הוא להישען על מעשיכם ותשובתכם בלתי ה' לבדו. והוא הנרמז לנו במקום אחר "היש בה עץ אם אין"   ופירש רש"י (שם) "היש בה אדם כשר".

ולכן, בהתערותא דיליה פעל אתערותא דלעילא לכל הדורות שבישראל יוכלו לכוון לבם לאביהם שבשמים, בלתי לה' לבדו. וזה בא ע"י מצות סוכה, אור ה' חופף עליהם, מחסה ומסתור בסתר עליון מכל רע ונזק בכדי שביום שמיני עצרת יבוא כל אחד לכוון לבו בלתי לה' לבדו, ולישב עם הקב"ה בלחודוי. אכי"ר. 

אושפיזא דיצחק - גבורה

"וַיֵּצֵא יִצְחָק לָשׂוּחַ בַּשָּׂדֶה, לִפְנוֹת עָרֶב"  ופירשוהו בגמרא  שיצא להתפלל מנחה. ונשאלת השאלה וכי לפני כן לא התפלל? שהרי היה לו לכתוב כאן רק "וילך יצחק בשדה וירא והנה גמלים באים" ? 
ונראה לבאר עפ"י מה שכתב הזוה"ק "כשושנה בין החוחים קאי על רבקה" , לרמוז כי על האדם להסיר את הרע "החוחים והקוצים" ממידותיו ומרמ"ח אבריו ושס"ה גידיו. וזה אפשר בהיות לאדם יראה שהיא בחינת "סור מרע" , ואח"כ צריך להפוך את הרע לטוב שזו בחינת "בכל לבבך"  בשני יצריך, וכך יעלה לקדושה וזה אי אפשר אלא בכוח של "אהבת ה'" שהזדונות יתהפכו לזכויות. וזו מידת יצחק – מידת הגבורה , היינו "פחד יצחק"  מידה במידה להודיע כי יש דין ויש דיין, ויש אלהים שופט כל הארץ, ושורש מידת הגבורה הוא להיטיב לישראל שלא יוכלו החיצונים והעו"ג לינוק מהחסדים, ויצחק רצה רק בגאולה שלימה, כי אז יתגלה שורש הגבורה היינו הרצון להיטיב לישראל. 

והנה רבקה היא בחינת כנס"י, וכלל כל ישראל תלויים בה, והיו שרויים ומשוקעים בין הקלי' בבחינת "כשושנה בין החוחים" והיה צורך להסיר את הקוצים והחוחים הסובבים את השושנה העליונה, מלכות כנס"י שלא ינקו החיצונים והקוצים מאתה, ולהוציא את רבקה שהייתה מרכבה לבחינת כנס"י, מבין הקליפות והקוצים.

ובזה יובן, שלפני שהוציא את רבקה משם לא היה יצחק יכול להתפלל שיוכל העבד להוציא את רבקה בחינת המלכות, מבין החוחים. כי כפי מידתו שהיה אחוז למעלה בחינת מידה במידה "פחד יצחק" לא היה יכול להתפלל. כי ממה נפשך, אם הדבר ראוי כפי מידה במידה, ויתפלל שיעשה הקב"ה לפנים משורת הדין, להוציא השושנה מבין החוחים. אם כן יוכלו גם החיצונים לינק מבחינת המלכות, לכן לא התפלל מקודם. רק אחר כך כשרבקה יוצאה מהם, והוסר הרע והחוחים והקוצים הסובבים את השושנה העליונה, והיה יצחק מרגיש בדבר לכן עתה היה רוצה להמתיק שגם הרע שיוכל להתהפך לטוב, ויומתק ויתעלה לקדושה. וזה אי אפשר אלא רק ע"י עבודה מאהבה. 
ולכן יצא יצחק להתפלל בבחינת אהבה שיעשה הקב"ה לפנים משורת הדין, ומאוצר החיים יחוננו כי אז לא היה ירא עוד שינקו החיצונים מזה כי כבר הוסר הרע היינו החוחים והקוצים. כי תפילה היא חיבור לקדושה, וזה כוונת הפסוק "ויצא יצחק לשוח בשדה לפנות ערב" להתפלל שהכל יתהפך ויפנה לערבות וטוב. אכי"ר ב"ב. 
 
אושפיזא דיעקב – תפארת 
"וְיַעֲקֹב נָסַע סֻכֹּתָה, וַיִּבֶן לוֹ בָּיִת; וּלְמִקְנֵהוּ עָשָׂה סֻכֹּת, עַל-כֵּן קָרָא שֵׁם-הַמָּקוֹם סֻכּוֹת"  כי מקדושת סוכות ואושפיזין המאירים לישראל בימים האלו. צריך כל אחד מישראל לעשות כלי קיבול שיתקיים הקדושה ההיא אצלו על כל השנה. 

וזהו ע"י יראה שהיא בחינת כלי, כמו שכתוב "יראת ה' היא אוצרו"  וזהו "ויעקב נסע סכתה" כי יעקב הוא יראה כי אם תיקח שני פעמים את שם "אלהים" עם האתיות עצמם (אלהים =5) בגימטרייה "יעקב". היינו שצריך להיות ביראה כי "נסע סכתה", שקדושת ימים אלה של חג הסוכות נוסעים והולכים אחרי החג, לכן "ויבן לו בית" נאמן וקבוע שיתקיים אצלו הקדושה גם אחר כך. 
ושמעתי מהאדמו"ר זצ"ל שהסביר את הטעם שמכנים את האנשים יראי ה' , שנוסעים אל הצדיקים ללמוד מדרכיהם בשם "חסידים" 
כי "חסיד" זו מדרגה גדולה מאוד, כי "איזהו חסיד? המתחסד עם קונו"  ואמר שזה כמו שהיה נהוג שקוראים לכל סוחר הקונה עצים סוחר "דנציג" , למרות שעוד לא היה שם עם העצים. מכל מקום נקרא מיד בשם סוחר דנציג. וזה על שם ההתעסקות וההשתדלות של עכשיו. 

כך הם החסידים שמשתדלים ועוסקים בעבודת ה', וחפצים לבוא למדרגת חסיד, ומצפים ואומרים "מתי יגיעו מעשי למעשי אבותי"  החסידים, מיד נקראים בשם זה. [ודפח"ח] . 
וזהו "ויעקב נסע סכתה" כי יעקב היא מדרגה קטנה בחינת "עקב" , ו"סכה" היא בחינת "תשובה" היינו גם מי שהוא עדיין במדרגה קטנה, רק בשל כך שנוסע ובא להיטהר ולעשות תשובה, הוא נכלל בבחינת "ויבן לו בית" וזוכה שבונה לו ה' יתברך בית והיכל, דירה נאה בליבו כמו שכתוב "ושכנתי בתוכם" 

אושפיזא דמשה – נצח 
"....הִנְנִי מַמְטִיר לָכֶם לֶחֶם מִן-הַשָּׁמָיִם"  מצינו בזוה"ק  "מן השמים דא משה דהמן היה בזכות משה" . ונבוא להבין למה שמים מרומז במשה. 

ונראה ע"פ מה שלמדנו "שעת אכילה שעת מלחמה"  היינו שצריך האדם לדעת ולהבין כי הטבע אינו מוכרח, כי בכל רגע משגיח השי"ת על הטבע שנעשה בזה הרגע, וכמו שיש טבע שירעב האדם וכשיאכל ישבור את רעבונו, צריך הוא לדעת שזה משום שברגע זה ממש כך היה חפץ ה', שיהיה רעב ושיהיה שבע אם יאכל, כי כשהשי"ת חפץ בהיפך ח"ו, כתיב "ואכלתם ולא תשבעו"  . 

וכשאדם יודע ומבין זאת ממילא לא ישגיח על הטבע כלל ועובד ה' ביותר מכח טבעו, כי הטבע אינו מוכרח. וזה כוונת "שעת האכילה שעת מלחמה" כי צריך ללחום נגד טבעו, ולדעת כי טבע האכילה אינו מוכרח. והנה במן לא היה להם בחינת "מלחמה" ועבודה זו היינו לדעת שהטבע אינו מוכרח כי בלאו הכי לא היה המן משהו טבעי, וכל אדם היה רואה שהוא מעבר לטבע, והכל בהשגחת הבורא יתברך. 

שהיה ממטיר להם דבר יום ביומו, (שם) ורק שהיה זה בכדי שיבואו ישראל מהמן לבחינת ענוה ורוח נשברה, היינו שישימו על ליבם מה היה לנו, אשר השי"ת לא נתן לנו לחם מן הארץ בטבע והנוהג שבעולם, כי מה' לא יבצר גם במדבר מלתת להם לחם מן הארץ, ורק לפי שהשי"ת יודע שפלותינו, כי אין בנו כוח להלחם בבחינה "שעת אכילה שעת מלחמה" לכן מוכרח להמטיר לנו לחם מן השמים. וכך ע"י המן באו לבחינת "ענוה" מדתו של משה שהיה עניו מאוד. ועתה שפיר הנאמר "מן השמים דא משה". 
כי ע"י שהיה להם "לחם מן השמים" באו לבחינת "משה" היינו "ענוה" "והאיש משה עניו מאוד"   

אושפיזא דאהרן – הוד 
"וַיִּרְאוּ, כָּל-הָעֵדָה, כִּי גָוַע, אַהֲרֹן; וַיִּבְכּוּ אֶת-אַהֲרֹן שְׁלֹשִׁים יוֹם, כֹּל בֵּית יִשְׂרָאֵל" .
פירש רש"י (שם) כל בית ישראל האנשים והנשים לפי שהיה אהרן רודף שלום ומטיל אהבה בין בעלי מריבה, ובין איש ואשתו". 

לכאורה, איזה דברי ריבות ודין ודברים היו אז, אשר כל בית ישראל ניזונים מהמן באין מחסור? 
ואולי היה לפעמים במעט מן המעט מן האנשים הרבים שבישראל איזה מחלוקת וריב, אבל מכל מקום כל בית ישראל האנשים והנשים, לא היה להם להרגיש חסרון רדיפת השלום. כי כפי הסברה ודאי דברי ריב ומחלוקת היה מילתא דלא שכיחא כלל ? 

ונראה כי הוא על דרך שאמר האדמו"ר זצ"ל על הפסוק "איש הירא ורך הלבב"  וביאר רש"י (שם) "הירא מעבירות שבידו" והיינו כי האדם השלם צריך להיות במדרגה לירא מעבירה שביד חברו כמו על עבירה שבידו. כי מי שהוא במדרגת אהבה השלימה לקב"ה "כברא דרחים לאבוי יתיר מגרמיה"  וכל מגמתו וחפצו רק בה' וקורת רוח ושמחת ה' הוא קורת רוח וטובתו. 

הוא ירא מעבירה שביד חברו ודואג ומיצר ועושה תשובה עליה כמו על עבירה שבידו. כי הוא דואג ומיצר על צער השי"ת כי מה לו אם צער הקב"ה ממנו או מחברו. וכן הוא שש ושמח על מצוות חברו כמו על עצמו כי הוא שמח על קורת רוח של הקב"ה. וזהו "הירא" רק מעבירות שבידו חוזר מעורכי המלחמה.

והנה, אהרן היה בשלמות מדרגה זו שהיה מיצר ומתחרט על עברות כל אחד מישראל כמו על עצמו, בפרט כי הוא היה הכולל של כל ישראל, בחינת "שושבינא דמטרוניתא". לכן, היה שב ומתחרט על כולם, ובאמת כאשר היה מיצר ומתחרט על כולם בודאי היה מכניס חרטה ותשובה גם בלב חברו, כיון שהוא כולל בנשמתו את כולם. ולכן אמת אמר לכל אחד מבעלי מריבה, איך שמצטער חברך.

והנה, כיון ששב על עברות חברו, הגם שהוא עצמו לא חטא זה משום אהבתו הגדולה להשי"ת, ועל כן זה בחינת תשובה מאהבה שאז זדונות נהפכות לזכויות, ויצה"ר מתהפך ליצר הטוב, והוא בחינת "שלום בין איש לאשתו" יצר הרע ויצר הטוב, ולכן בכו כל בית ישראל כי כולם הרגישו בחסרון מיתת צדיק זה כי היה רודף שלום ומטיל אהבה בין בעלי המריבה. 
שהיה מטיל ומשפיע בחינת "תשובה מאהבה" לאותם אלו שהיו עוד בבחינת "ריב עם היצה"ר" ובזה עשה שלום בין איש לאשתו שגם יצה"ר השלים אתו. 

אושפיזא דיוסף – יסוד 
"וַתִּרְעַב כָּל-אֶרֶץ מִצְרַיִם, וַיִּצְעַק הָעָם אֶל-פַּרְעֹה לַלָּחֶם; וַיֹּאמֶר פַּרְעֹה לְכָל-מִצְרַיִם לְכוּ אֶל-יוֹסֵף, אֲשֶׁר-יֹאמַר לָכֶם תַּעֲשׂוּ"  ופירש רש"י (שם) שהיה יוסף אומר להם שימולו. וכשבאו אל פרעה ואמרו לו כך הוא אומר לנו, אמר להם אם כן כל אשר יאמר לכם תעשו. 
לכאורה אם פרעה היה מצווה על יוסף שייתן להם בלא שימולו, בודאי היה שומע לדבר המלך? וגם להבין אם רצון יוסף היה שימולו למה מצווה אותם דווקא בזמן שנתן להם בר ומזון, היה לו לצוות עליהם שימולו עצמם עוד קודם והיו מוכרחים לקיים גזרתו שהיה משנה למלך? 

ונראה, כי ידוע שיוסף היה מרכבה ל"צדיק יסוד עולם" המשפיע מכל המידות למלכות, לכן גם הוא לא היה רוצה להשפיע להם לחם ומזון עד שימולו עצמם וערלת לבבם לקבל עליהם עול מלכות שמים. שלא ילך השפע לאשפה, אלא רק למי שממליך את ה', לכן אם מלו עצמם ומי שקיבל על עצמו באמת עול מלכות שמים, ודאי מגיע אליו השפע ממידת יוסף על פי דין. ואותם שמלו עצמם שלא לש"ש ולא המליכו עליהם את הקב"ה באמת, בודאי ההשפעה אליהם הייתה לרעה כמידת העכו"ם הרשעים שמוסיפים להרע בהשפעת הטוב אשר להם. מכאן נדע כי הטוב וההשפעה ראויה רק לישראל אשר המה ודאי יטיבו מעשיהם ע"י הטובה והברכה אשר להם. אכי"ר. 

אושפיזא דדוד – מלכות 

בגמרא ברכות  נאמר: "היה עומד ועוסק בתורה עד שעלה עמוד השחר כיון שעלה עמוד השחר נכנסו חכמי ישראל אצלו אמרו לו אדונינו המלך עמך ישראל צריכין פרנסה אמר להם לכו והתפרנסו זה מזה אמרו לו אין הקומץ משביע את הארי ואין הבור מתמלא מחוליתו אמר להם לכו ופשטו ידיכם בגדוד.." ולא מובן איך חכמי ישראל אמרו כך כל יום בעלות השחר, והלא ידעו את תשובת דוד מתמול שלשום? 

הנה, ודאי כל איש שהוא במדרגה גדולה בעבודת ה' הוא מעלה ניצוצות קודש מדברים הנמוכים, כדוגמת אכילה ושתייה ועוד, אזי הוא לא צריך לבקש אחר הפרנסה כי ניצוצי הפרנסה רודפים אחריו על מנת שיתעלו על ידו. וזה כוונת הגמרא "כשנכנסו חכמי ישראל ואמרו עמך ישראל צריכין פרנסה" היינו שכללות המון ישראל אינם במדרגה גדולה שהפרנסה רודפת אחריהם, והם צריכים לרדוף אחריה, לכן בקשו מדוד שבכוח קדושתו יעלה את עמ"י למדרגה גדולה שהפרנסה תהיה רודפת אחריהם.

ואמר להם "לכו והתפרנסו זה מזה" היינו כל מי שירא מעבירות שבידו חוזר מעורכי המלחמה, כי שלמות העבודה הוא האהבה הגדולה לשי"ת וכמו שהזכרנו "ברא דרחים לאבוי יתיר מגרמיה" אשר לא יהיה חפץ בטובת עצמו ונשמתו כלל. רק שמחה וקורת רוח שלו יהיה "בלתי לה' לבדו" וממילא יהיה ירא ודואג על עבירה שביד חברו כמו על עבירה שלו ועיקר צערו הוא צער השכינה, והוא שש ושמח על מצווה שביד חברו כעל מצווה שלו. והיוצאים למלחמה צריכים להיות במדרגה של "איש את רעהו יעזורו"  .

אבל מי שאינו במדרגה זו וירא רק מעבירות שבידו, זה אינו גדר עבודת ה' לבדו, כי המלחמה היא מלחמת עצמו. על כן נאמר לו שיהיה חוזר וישוב לביתו היינו שיתחיל שוב את עבודתו אל תכלית עבודת ה' שיהיה שווה בעיניו מה שיש לו ומה שיש לחברו. היינו עבודת חברו ובודאי "הבא להטהר מסייעין אותו"  שיבוא למדרגה זו ושלא יהיה מחוזרי המלחמה. 

ובזו נבין את דברי דוד המלך ע"ה , שיעץ להם "לכו והתפרנסו זה מזה", היינו שיראה כל אחד לבוא למדרגה הגדולה שיהיה "זה מזה" שכל ענייניו ומחשבותיו יהיו שווים שלו כשל חברו, שידאג וירא על חברו כמו שדואג מעצמו, וכל מגמתו תהיה לה' לבדו , וממילא כשיהיו במדרגה זו ודאי כל ניצוצי הפרנסה ירדפו אחריהם.  

אבל חכמי ישראל ענו ואמרו לו "אין הקומץ משביע את הארי" שאין מעט מדרגת עבודתם משביע לבוא למדרגה זו, "ואין הבור מתמלא מחולייתו" וכמו שאין הבור מתמלא מעפר עצמו וצריכים להוסיף עפר אחר, כך הם אינם מתמלאים במדרגה גדולה זו הטובה והרצויה, מעצמם ללא עזר דוד המלך.

וענה להם "לכו ופשטו ידיכם בגדוד" ואז יהיה הכהן מכריז ואומר "הירא מעבירות שבידו יותר מעבירות שביד חברו יהיה חוזר מעורכי המלחמה" ואז בודאי יהיה עת רצון וכל אחד מישראל יתאמץ לבוא למדרגה הנ"ל, ויבואו כולם למדרגת עבודת ה' "בלתי לה' לבדו" ובכך ירדפו ניצוצי הפרנסה אחריהם. אכי"ר. 	

יהי"ר ששפע קדושת שבעת האושפיזין תשרה על כאו"א מעם ישראל להביאם לבחינה הקרויה "בלתי לה' לבדו" ע"י ש"איש את רעהו יעזורו ולאחיו יאמר חזק" ולא יהיה אחד מישראל שיבוא להיות "מחוזרי המלחמה" ונחתם בספרם של צדיקים להביא לגאולה השלמה מהרה ב"ב.

בברכת "פתקא טובה"

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי