"ושכנתי בתוכם" / לפרשת תרומה

"וְזֹאת, הַתְּרוּמָה, אֲשֶׁר תִּקְחוּ, מֵאִתָּם. זָהָב וָכֶסֶף, וּנְחֹשֶׁת. וּתְכֵלֶת וְאַרְגָּמָן וְתוֹלַעַת שָׁנִי, וְשֵׁשׁ וְעִזִּים.וְעֹרֹת אֵילִם מְאָדָּמִים וְעֹרֹת תְּחָשִׁים, וַעֲצֵי שִׁטִּים. שֶׁמֶן, לַמָּאֹר; בְּשָׂמִים לְשֶׁמֶן הַמִּשְׁחָה, וְלִקְטֹרֶת הַסַּמִּים. אַבְנֵי-שֹׁהַם, וְאַבְנֵי מִלֻּאִים, לָאֵפֹד, וְלַחֹשֶׁן. וְעָשׂוּ לִי, מִקְדָּשׁ; וְשָׁכַנְתִּי, בְּתוֹכָם"

ופירש"י "ויקחו לי ....שלשה עשר דברים האמורים בעניין כולם הוצרכו למלאכת המשכן..." והנה יש להבין, מדוע ע"י י"ג נדבות אלו זוכים להשראת השכינה בעוה"ז? 

ואיך ע"י אותם י"ג נדבות אלו יכול האדם עד היום להמשיך על עצמו קדושה גבוהה כמאמר חז"ל בסוד הכתוב "וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹכָם" ולא נאמר "ושכנתי בתוכו" שמדבר על המשכן [מקדש]. היינו ש"שכנתי בתוכם" מדבר על כאו"א מישראל. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל, הנה מצינו כתוב "בְּזֹאת יָבֹא אַהֲרֹן, אֶל-הַקֹּדֶשׁ" ואמרו בזוה"ק שזא"ת היא רישא לכל דרגין וזו בחינת ירא"ה, והוא הפתח הראשון כמו שנאמר " פִּתְחוּ-לִי שַׁעֲרֵי-צֶדֶק". ולכן פתח הפסוק ב"זהב" ואח"כ "כסף" כי "דרכו של איש לחזר אחר אשה" והנה, אמרו רז"ל כי הזה"ב הוא בחינת ירא"ה, בא הכסף שהוא בחינת אהבה, להשתוקק ולכסוף אליו יתברך, והסדר הוא כך: 
אם יש לו לאדם מידת היראה ומשתוקק אליו יתברך, אז יכול לבוא לבחינת תורה וכמ"ש "היראה היא מפתחות חיצוניות והתורה היא מפתחות פנימיות". 

ועל זה רמז ב"נחשת", שהיא בחינת "תפארת" כמבואר בזוה"ק [מידת יעקב] "תִּתֵּן אֱמֶת לְיַעֲקֹב", ואם זוכה לתורה יכול לבוא לתשובה עילאה, שאי אפשר לבוא אליה אלא רק בכוח התורה, וע"ז רומז "תכלת" שצבעה ירמוז ל"כסא הכבוד" כנאמר "תכלת דומה לים וים דומה לרקיע ורקיע לכסא הכבוד". שהתשובה מגעת שמה, ומילת "ארגמן" ר"ת ה' מלאכים = אוריא"ל, רפא"ל, גבריא"ל, מיכא"ל, נוריא"ל] . [ודפח"ח].

ארגמ"ן "ובשכבך ובקומך" 
ולהבין איך יוכל האדם לבוא לבחינה הזו, הנה בק"ש שעל המיטה תקנו לומר "מלפני אוריא"ל" וכו' , היינו, כשרואה האדם היטב וזך לפניו, ידע כי הקב"ה הוא זה שמאיר לו, ובהעדר השגחת השי"ת להאיר את עיניו היה סומא בדבר. וזה כוונת המילים "מלפני" כלומר, שהוא לפני האדם ממש והוא מחויב לידע ש"אורי-אל", ומאחורי "רפא"ל" היינו כנאמר "וְאֵין נִסְתָּר, מֵחַמָּתוֹ" כי זה כדבר שהוא מאחריו ואינו יודע כלל, ואעפ"כ, רפא"ל היינו השי"ת מרפא אותו גם מזה. 

"ומימיני מיכא"ל" היינו בדבר שהוא יכול לנצח [בחינת ימין] צריך שידע כי זה בכוח ש"מי – כאל" היינו שהשי"ת מקיף אותו, "ומשמאלי גבריא"ל" היינו שאם הוא נרדף ח"ו [בחינת שמאל] היינו יד כהה, יבטח בשי"ת שהוא יכול לעזור לו וזה "גבור –אל". 

ואמר האדמו"ר זצ"ל שצריך האדם לקבוע ד' בחינות בדעתו בקביעות, אלו ר"ת "ארגמ"ן". ומה שנאמר "ותולעת שני" רומז על ענווה באמת שזו בחינת "ואנכי תולעת" שידע ויכיר שפלותו כי "שנ"י" יורה על לשון שניים, וכמובא במשנה אבות "מאוד מאוד הוי שפל רוח" וכשהאדם בא למידת ענווה באמת, ומכיר את שפלותו יכול ח"ו לבוא לידי עצבות, ע"כ רומז לו הכתוב "ושש" היינו מלשון שמחה כנאמר "שש אנכי על אמרתך" וממה יבוא אדם אל השמחה? על כך אומר הכתוב "ועזים" ע"י התחזקות בלימוד התורה "ה' עזי ומעוזי" "ועורת אילם מאדמים ועורת תחשים" רומז על בחינת דוד "אדמוני עם יפה עיניים" דאיתא בזוה"ק "עולימתא שפירתא ולית לה עיינין" אבל לאחר התיקון הוא "עם יפה עיניים וזה "עורת תחשים" מין חיה שהרבה גוונים היו לה, בחינת דוד הוא מלכו"ת שתקבלם מכל הגויים. [ודפח"ח]

"ועצי שיטים" רומז על חובת האדם לצעוק אליו יתברך שיאיר את עיניו "כִּי בַעַר אָנֹכִי מֵאִישׁ וְלֹא בִינַת אָדָם לִי" ועל זה רומז "עצי שטים" מלשון שטות, ואז מזכהו השי"ת בחכמה המכונה "שמן למאור" על דרך הפסוק "חָכְמַת אָדָם תָּאִיר פָּנָיו". ומה שאמרה התורה "ובשמים לשמן המשחה" הכוונה שיהיה יכול לקדש ולטהר אחרים גם כן.
"ולקטורת הסמים" שיהיה יכול לקשר הכל אליו יתברך, אף "עובדין דחול" כי קטורת הוא "קשירא דכולא" "אבני שוהם" הוא ע"ד המבואר שאותיות נקראים אבנים, כי לאיש כזה יש כוח בדיבורו באותיות להביא אהבה בליבות בנ"י וע"ז רומז "אבני שוהם" וגם למלאות צרכי בנ"י וזה הרמז ב"אבני מילואים" וזה שאמר הכתוב "וְהַנְּשִׂאִם הֵבִיאוּ" כי דווקא הם יכולים לפעול זאת, ומה שנאמר "והנשאם" חסר יו"ד כלומר כי בעיני עצמם חסרים וע"כ יכולים להשפיע כל טוב ע"י דיבוריהם באותיות.  

"איזהו חכם הלומד מכל אדם"
"מֵאֵת כָּל-אִישׁ אֲשֶׁר יִדְּבֶנּוּ לִבּוֹ" הר"ת עם הכולל בגימטרייה "חכמה", ורומז למה שאמר התנא באבות "איזהו חכם הלומד מכל אדם", היינו "מאת כל איש" יש ללמוד חכמה, ובחכמה מצאנו ב' עיקרים תחילה כתיב "רֵאשִׁית חָכְמָה, יִרְאַת יְהוָה" והשני "חֲכַם-לֵב, יִקַּח מִצְו‍ֹת", הרי שהחכמה עיקרה יראת ה' ומצוות.  וזהו שביאר רש"י "ויקחו לי לשמי" חכמה לשם יראת שמים "מאת כל איש", ועי"ז יזכה ג"כ לקיים מצוות ה'. משום שמי שיש לו חכמה בבחינת "ראשית חכמה יראת ה'" זוכה ל"כל חכם לב יקח מצוות".

והנה עניין השמחה בחודש אדר, "משנכנס אדר מרבין בשמחה", שלכאורה מהו "מרבים" שמשמעותו להרבות השמחה שכבר יש ומה היא? אלא מי שיש לו שמחה בבחינת "פִּקּוּדֵי יְהוָה יְשָׁרִים, מְשַׂמְּחֵי-לֵב" זוכה ומוסיפים לו עוד  שמחה.

תרומת המשכן – מחיית עמלק
והנה להבין, מה עניין מיקום פרשת הבאת התרומה דווקא כאן, שהרי פשטות עניין הבאת התרומה היה לכפרה, "יבוא זהב המשכן ויכפר על זהב העגל", וא"כ מן הראוי שפרשה זו תיאמר דווקא לאחר חטא העגל? 

ויש לומר, כי יש לחקור אם בחטא של רבים יועיל מה שכל אחד יעשה תשובה בעצמו ויכפר על חלקו בחטא, או שחטא שנעשה ברבים אף כפרתו דווקא ברבים, וכמו שנעשה כאיש אחד אף כפרתו ברבים דווקא כאיש אחד.  ולפי"ז לכאורה איך יבוא זהב המשכן מה שכל אחד תורם משלו לבדו ויכפר על חטא העגל שנעשה ברבים? 

אמנם מאידך מצאנו שבקבלת התורה היו כלל ישראל באחדות גמורה והשלמה,ככתוב "וַיַּעֲנוּ כָל-הָעָם יַחְדָּו" כאיש אחד, "נעשה ונשמע",  ולא אמרו "אעשה ואשמע", שכולם היו כאחד ממש. וא"כ מבואר היטב עניין פרשת תרומה דווקא לאחר מתן תורה, להורות שכמו שקבלת התורה היו כולם כ"איש אחד בלב אחד", ג"כ כאן "מאת כל איש" היה בבחינת אחד הגמור ולכן נתכפר להם ע"י זהב זה, הזהב שהביאו בחטא העגל. 
והנה נאמר "כִּי-יָד עַל-כֵּס יָהּ, מִלְחָמָה לַיהוָה, בַּעֲמָלֵק--מִדֹּר, דֹּר" וברש"י נשבע הקב"ה שאין שמו שלם ואין כסאו שלם עד שימחה שמו של עמלק כולו וכשימחה שם עמלק, יהיה ה' שלם והכסא שלם. והנה מצד אחד כתיב "מָחֹה אֶמְחֶה אֶת-זֵכֶר עֲמָלֵק" ומאידך כתיב "תִּמְחֶה אֶת-זֵכֶר עֲמָלֵק", כאן כשילחם בישראל אז תמחה, וכאן כשילחם בבהמ"ק היינו בשכינה הקדושה ואז אמחה את זכר עמלק, נמצא א"כ שע"י בנית המשכן מקום השראת השכינה, מקיימים בזה מחית עמלק, ואם נמחה עמלק, שוב השם שלם והכסא שלם, וזהו כאן "ויקחו לי לשמי", היינו שע"י שיקחו ויביאו תרומה לבניית המשכן יקיימו מחיית עמלק "ויקחו לשמי", כדי שהשם יהא שלם.

"מאת כל איש" - דרכי התשובה
"מאת כל איש אשר ידבנו לבו" "מאת כל איש" בגימטרייה ו"שבת עד י-ה-ו-ה אלקיך", כלומר שדרכי תשובה יש ללמוד "מאת כל איש", מגדול ועד קטן, מנשיא שבישראל עד פשוטי עם. והוכחה לכך שהקב"ה מדקדק עם צדיקים כחוט השערה, והוא כדי להורות תשובה לפשוטי עם, שיעשו ק"ו אם עם צדיקים כך מה יהא עלינו, ועי"ז ישובו אל ה'. וכן אצל פרעה שהכביד הקב"ה את ליבו, שאם לא היה מכביד את ליבו היה חוזר בתשובה, וממילא אם היה מענישו היו שואלים מדוע נענש הרי שב בתשובה? ולכן הכביד את ליבו, והענישו, ועי"ז למדו ישראל, שמי שלא יתייצב בדרכי ה' ובתורתו נענש. 

ויש להבין, כי עניין זה מרומז בעצם מציאות המשכן, דהרי המשכן כידוע נבנה בחלקם של דן ויהודה, "דתרויהו עסקו בתשובה", "בְנֵי-דָן מְאַסֵּף לְכָל-הַמַּחֲנֹת", וברש"י "מאסף לכל המחנות - לפי שהיה שבטו של דן מרובה באוכלוסין היה נוסע באחרונה וכל מי שהיה מאבד דבר היה מחזירו לו" וי"ל ש"אבידות" היינו אבידות ברוחניות. שהיה מאסף את כל האבידות שהתרחקו מהקב"ה, והיה מעוררם ומחזירם למוטב, ומשיבם לחיק אביהם. זהו "דָּן, יָדִין עַמּוֹ--כְּאַחַד, שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל", היינו שהיה דן "עמו" אלו פשוטי עם כאחד שבטי ישראל, וכך היה מחזירם למוטב. 

וכן ביהודה מצאנו שעשה תשובה ברבים, שראובן חזר בתשובה בזכות יהודה,ולאחר החטא שב בצנעה והשתא מיהודה למד מהו תשובה ברבים, ועשה תשובה ברבים, והיינו "מאת כל איש".

בברכת "משנכנס אדר מרבים" בגו"ר ע"י "בשמחה"

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי