להעלות נר תמיד / לפרשת תצוה

"וְאַתָּה תְּצַוֶּה אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ שֶׁמֶן זַיִת זָךְ כָּתִית לַמָּאוֹר לְהַעֲלֹת נֵר, תָּמִיד"

נאמר במדרש "זה הדבר הה"ד "קחו עמכם דברים" זהו שאמר הכתוב "ארחץ בנקיון כפי לשמיע בקול תודה" יכול אף להקריב פרים ואילים תלמוד לומר, לשמוע בקול תודה לפי שישראל אומרים ריבון העולם הנשיאים חוטאים ומביאים קרבן ומתכפר להם משיח חוטא ומביא קרבן ומתכפר לו, אנו אין לנו קרבן? 

אמר להם "ואם כל עדת ישראל ישגו" וגו' א"ל עניים אנו ואין לנו להביא קרבנות, א"ל דברים אני מבקש שנאמר "קחו עמכם דברים ושובו אל ה'" ואני מוחל על כל עונותיכם. ואין דברים אלא דברי תורה שנאמר (דברים א) "אלה הדברים אשר דבר משה" אמרו לו אין אנו יודעין, אמר להם בכו והתפללו לפני ואני מקבל אבותיכם כשנשתעבדו במצרים לא בתפלה פדיתי אותם " [עכ"ל המדרש] 

והנה לכאורה קשה כיוון שהרי די לפתוח שערי רחמים בשלשת המפתחות הללו, היינו תורה תפילה ובכייה, ומדוע ציוה הי"ת שיפזרו הונם על קרבנות והתורה הרי חסה על ממונם של ישראל? 

אך הנה נודע כי המשכן וכליו הם דוגמת משכן של מעלה, המצויר בגוונים רוחניים של כל העולמות העליונים והתחתונים, והלימוד היוצא מזה הבניין הוא שידע האדם ויבין כי כל הארץ ומלואה מושגחים ומושפעים שפע חיותם בכל רגע מאת הבורא ית"ש, אשר משכן כבודו הוא דוגמת העולם, ותכלית הקרבנות הוא לקרב נפשות האדם הבהמית והטבעיות תחת יד הנשמה היודעת ומכירה את יוצרה. 

על כן אמרה התורה ""וְאַתָּה תְּצַוֶּה אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ שֶׁמֶן זַיִת" כי "שמן" – רומז לתורה, 
 "זָךְ" כ"ב אותיות התורה עם חמש אותיות מנצפ"ך [סופיות] והוא המפתח הראשון, "כָּתִית" היא בדרך הכתישה והכתיתה, שהאדם מכניע את יצרו ואת גאוותו וזוהי מלאכה קשה שמלווה בבכייה רבה, והוא המפתח השני, "לַמָּאוֹר לְהַעֲלֹת נֵר, תָּמִיד", שרומזת לתפלה שהיא כאור של נשמת האדם שמתפללת תמיד, גם כאשר האדם אינו חש בכך וכל חפצה להשפיע מתפלתה זו על האדם ועל העולם כולו. 

סוד שבעת ימי הבניין
ידוע כי עניין המנורה ונרותיה הם סוד שבעת ימי הבנין, ויען כי ה' ית"ש מושלל מהשגה ו"לית מחשבה תפיסא ביה כלל", והשי"ת חפץ להיטיב ולהגדיל חסדו בעולם כידוע למשכילי דעת, על כן ציוה עלינו להעלות נר תמיד שע"י הארת שבעת הנרות יתגלו השבע מידות והכוחות הנשגבים כנאמר "לך ה' הגדולה" ויתפרסם אלוהותו על ידנו.

וכביכול ית"ש בחכמתו לבל יהא קטרוג על מדרגה גדולה זו שניתנה לנו, אמר "ואתה תצוה", כנרמז בתהילים "גם כי אלך בגיא צלמות לא אירא רע כי אתה עמדי" ואמר על זה הקדוש רבנו שמשון מאיסטרפולי כי יש ר"ע חדרים בגיהינום ששם נמצאים עזי פנים חצופים, והמלאך כותב על מצח שם מילת "אתה" ויראים עזי הפנים משם זה, וע"י כך חדלים ופוחדים ממנו, לזה נאמר "ואתה תצוה את בני ישראל" כי תצוה מלשון צוותא, שם "אתה" ארשום בצוותא על פניהם בכדי שיראו עזי הפנים ויפחדו, ויאר האור לישראל ברחמים בטוב וחיים ושלום" [עכל"ק] 

להעלות נר תמיד 
כללות הדלקת המנורה היא בעבודת נפש האדם, כי "מנורה" – רומזת על כללות נשמות ישראל, כמו שנאמר "מנורת זהב כולה", והנשמה קרויה נר, "נר ה' נשמת אדם", ויש בה ז' נרות, כנגד  עבודת ה' של האדם בז' המדרגות, עבודה מאהבה או מיראה, ועבודת אהרון להעלות את הנרות, היינו, לעורר אצל נשמות ישראל את האהבה לה', שיהיה בהם רצון להיכלל בעצמות אור אין-סוף ברוך-הוא, וכך תהיה עבודתם בקיום התורה ומצוות מתוך שמחה ותענוג, מצד הגילוי שנמשך על-ידי קיום התורה ומצוות.

ואמר האדמו"ר זצ"ל כי יש שני אופנים בעבודה זו "מערב עד בוקר", ו"נר תמיד". ש"מערב עד בוקר" הכוונה לעבודת אדם באופן שהיא משתנת, ערב וחושך, וישנו מצב של בוקר ואור, "וזהו מערב ועד בוקר", "כי ברישא חשוכה והדר נהורא", שהאדם מאיר בנפשו את אור ה' מעט מעט מתוך החושך, היינו, תחילה במצב של ערב וחושך, ופועל לבוא למצב של בוקר וגילוי. 

ואילו "נר תמיד", זו עבודה תמידית, שעומד במעמד באור וגילוי, דבוק במקורו תמיד, וזו עבודת האדם בתפילה ותורה. כי עבודה במשכן ומקדש, בית לה' שמוכן להיות בבחינה של "מקריב בו קורבנות", "תפילות כנגד תמידים תקנום", שעבודת התפילה היא באופן של העלאה מלמטה למעלה, לברר ולזכך את הנפש הבהמית שגם היא תתעורר באהבה לה', ועל-דרך זה כל המצוות שיהיו באופן של העלאה מלמטה למעלה, כדי לברר ולזכך ולהעלות הדברים הגשמיים שבהם נעשים המצוות.

ועניין התורה, כמו שכתוב "זכרו תורת משה עבדי", "נקראת על שמו", שהיא המשכה מלמעלה למטה בהיותה, חכמתו של הקב"ה, שירדה למטה כך שהאדם יוכל ללמדה ולהבינה בשכלו, הרי היא למעלה ממגבלות ה"מטה", ולמעלה מהזמן, "נר תמיד".

ואילו התפילה, שהיא בקשת האדם, והמצוות, שהם מעשה אדם, הנעשים בדברים גשמיים, הרי היא במגבלות ה"מטה", ובגדרי הזמן, "מערב עד בוקר" וזה מתבטא גם בהבדל שבין תפילה וכללות המצוות, לתורה. 

וידוע לגבי חיוב התפילה שהיא בזמנים מסוימים, בשחר ובין הערביים וכנגד תמיד של שחר ותמיד של בין הערביים, וכן בלילה כנגד אברים ופדרים שהולכים וקרבים בלילה. ויש בהם גם חילוקי דרגות שתפילת שחרית כנגד אברהם, שהוא במידת החסד, תפילת מנחה כנגד יצחק, במידת הגבורה, ותפילת ערבית, כנגד יעקב במידת התפארת, הכוללת חסד וגבורה והיא למעלה משניהם. [ודפח"ח] 

סדר העבודה – מהקל אל הכבד
היות שעבודת ה' בפועל היא מן הקל אל הכבד, צריך להתחיל באופן שמאיר "מערב עד בוקר", ואחר-כך מתעלה לדרגה כזו שהתורה חודרת בכל מציאותו עד שנעשה בבחינת "נר תמיד".

ואמר האדמו"ר זצ"ל כי בציווי הדלקת הנרות נאמר "ואתה תצוה", שזוהי בחינה נעלה יותר מפעולת משה בעניין ההמשכה, היינו תורה, והן מפעולתו של אהרון בעניין ההעלאה שהיא בחינת תפילה ומצוות, ובבחינה זו יש כבר מציאות של "נר תמיד".

ומהדיוק במה שכתוב "ואתה תצוה" שלכאורה אינו מובן, מה נשתנה ציווי זה מכל הציוויים שבתורה שבהם נאמר "צו את בני ישראל", וכאן נאמר "ואתה תצוה את בני ישראל", היינו, שמשה בעצמו הוא זה שיצווה, אעפ"י שהכתוב מדגיש שמשה הוא זה שיצווה, מכל-מקום לא נזכר שמו של משה אלא, "ואתה" סתם?!

וההסבר לכך הוא ש"ואתה" – מלמד על עצמיותו של משה שלמעלה גם משמו שלו, "ואתה תצוה" היינו, ה"אתה" של משה הוא זה שמחבר בהיות "תצווה" לשון צוותא וחיבור, את ה"אתה" של בני-ישראל עם ה"אתה" העיקרי והאמיתי, "אתה" שלמעלה, שעל-ידי זה נעשים ישראל "נר תמיד".

כי "ואתה תצוה" - מורה על ההתקשרות העצמית של עמ"י עם הקב"ה מצד מציאותם של ישראל שלמעלה מהתורה, כמאמר רז"ל "שמחשבתן של ישראל קדמה לכל דבר", אפילו לתורה, וזה מתבטא בכוח מסירות נפש שבכל אחד ואחד מישראל, מצד עצם הנשמה, שהיא "חלק אלוה ממעל ממש", "נר ה' נשמת אדם", שהיא באופן של "נר תמיד", שלא שייך בזה שינויי והפסק חס-ושלום, כידוע שיהודי אינו רוצה ואינו יכול להיות נפרד חס ושלום מאלוקיו. [ודפח"ח]. 

לכן הכתוב מתחיל מיד ב"נר תמיד", לפני "מערב עד בוקר" באשר כל אחד ואחד מישראל, מבלי להתפעל ממעמדו ומצבו בפועל, בגלוי ובחיצוניות, מצד עצם מציאותו מכונה "אתה", כלומר שהוא בחיבור והתקשרות עם מהותו ועצמותו יתברך.

וחיבור זה הוא אצל כל ישראל בשווה, כנאמר "ברוך שאמר והיה העולם" ר"ת "בשוה" כי רק השי"ת בוחן כליות ולב, ולפניו אין משוא פנים חלילה, וכל ישראל הם בחינת "בנים אתם לה'" מהגדול שבגדולים עד לקטן שבקטנים, אנשים נשים והטף.

וברור וידוע, כי הדרגות שנחלקו בעם ישראל [אנשים נשים וטף] הם רק בבחינת הגלוי, אבל בבחינת עצם ההתקשרות של הנשמה באלוקות, היא אצל כולם בשווה, תינוק שנולד ועדיין לא ניתן לו שם, כיוון שקיימת כבר מהות מציאותו, שהיא למעלה משרש הנשמה, פשוט שבפשוטים, כי הפשיטות של איש פשוט קשורה עם פשיטות העצמות, ולכן נאמר תחילה "נר תמיד" כי, התחלת ויסוד כל העבודה, היא, "ואתה תצוה", ההתקשרות העצמית שבישראל עם הקב"ה, שהיא באופן  "נר תמיד".

ויהי"ר שיאירו בנו שבעת הנרות בכל עת ורגע בתפלתנו ובלימוד התורה

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי