"מעשה אבות סימן לבנים" \ לפרשת תלדות      
אברהם ויצחק
"וְאֵלֶּה תּוֹלְדֹת יִצְחָק, בֶּן-אַבְרָהָם:  אַבְרָהָם, הוֹלִיד אֶת-יִצְחָק."  ופירש רש"י  "יעקב ועשו האמורים בפרשה". והנה כתב ב"אור החיים הקדוש" על הפסוק כי יצחק כשנולד לא היה במדרגה שיוליד כי בא מסטרא דנוקבא, אם כן מנין לו תולדות? לזה גמר אומר "אברהם הוליד את יצחק". כלומר שהפעיל כח הלידה ביצחק, שהמשיך עליו נפש שהיא במדרגה שמוליד וזה היה באמצעות העקידה.

וכן מצאנו בזוה"ק  שיצחק נולד מסטרא דנוקבא, ובעקידה שהיה התכללות של מידת אברהם ביצחק ראוי היה להוליד. 
וכן כתב הזוה"ק  שהפליג מאוד בצדקת יצחק בעקידה שהיה בן ל"ז שנים בשעת העקידה ואברהם היה זקן ובידו הייתה היכולת לעכבו מלעקדו, ובכל זאת קיים מצוות ה', ומסר את עצמו לעקידה. 
ופירש רש"י ז"ל  ללמדך שעיקר תולדותיהם של צדיקים מעשים טובים. וזה שאמר הכתוב "אלה תלדות יצחק בן אברהם, אברהם הוליד את יצחק". ר"ל אלה המעשים הטובים והשבח של אברהם הוליד את יצחק.

ואמר האדמו"ר זצ"ל, אברהם הוליד את כח הלידה ביצחק כי משנולד לא היה ראוי להוליד וע"י העקידה נכלל נפש אברהם ביצחק וע"י כך נטע בו את גרעין ההולדה של מעשים טובים. 
ולכן אמרה התורה "ואלה תלדות" בהוספת "ואו". כי אם לא כך וכוונת התורה היא רק על תולדות גשמיים הרי נאמר "יצחק ועשו האמורים בפרשה". והיה לו לומר "אלה תולדות יצחק" כי המילה "אלה" פוסל את הראשונים" שהם תולדות ישמעאל. אבל אם הכוונה על המעשים הטובים והשבח של יצחק יפה אמרה התורה "ואלה" להוסיף על הראשונים שאמר מקודם "ואלה חיי ישמעאל ויגוע ויאסף אל עמיו".  ופירש רש"י  "לא נאמר גויעה אלא בצדיקים" ולכן הוסיף עוד על תשובתו של ישמעאל, היינו מע"ט. 
והנה אות והיכר נתנה התורה באמירה זו כי השבח להורים כשילדיהם הולכים בדרך הישר, ועושים הטוב והנכון בעיני אלוקים ואדם, ותולדותיהם מאירים כאור הרקיע, והולכים כדברי המשנה "רבי אומר איזו היא דרך ישרה שיבור לו האדם כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם" , ו"האדם" מדבר על "אדם כזה ש"הוא במדרגת שלימו דכולא" , כלומר שהוא הכשיר את עצמו ואת מעשיו ונותרה רק פסולת שבסוף לבושיו שעדיין לא נתבררו מצד עניין הגלות של הנשמה, ובידיו נותרה העבודה האחרונה לפני הגלות משיח צדקנו לשאול מהי ה"דרך ישרה" היינו, והכוונה היא "כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם": ובידוע ש"תפארת" מרמזת על התורה וכמו שאמרו חז"ל "תפארת זו מתן תורה"  , שמצד גודל מעלת התורה בכוחה לחבר בדביקות לקב"ה, הרי היא "תפארת לעושיה". היינו המשכה למטה, "תפארת לו מן האדם", שאורות עליונים נמשכים ומתגלים,ועל-ידי זה מתגלה עניינה האמיתי של הגלות באופן ששולל את הגלות, ובא לידי גאולה שאין אחריה גלות, וכל זה כאשר הבן מוליד כעין אב, היינו שממשיך את פעולת אביו בכל הדרכים שאותם סלל אביו בתורה ובמצוות, ומאדירם ומגדלם, וזה סוד הכתוב "וַיִּקְרָא לָהֶן, שֵׁמוֹת, כַּשֵּׁמֹת, אֲשֶׁר-קָרָא לָהֶן אָבִיו"  היינו "שמות" "כשמות" כי זה עניין גדול יש שלא להתפתות לשמות חדשים ומודרניים שלא שערום אבותיכם. [ודפח"ח].

חובת ההמשכיות
ה"שפת אמת" מביא בשם אא"ז מו"ר זצלל"ה : "הגיד עניין הבארות לחפור למצוא הארה הגנוזה הנסתר בגשמיות וחיצוניות" 
וב"שם משמואל"  כתב בשם אביו : "העניין מה שהשתדל יצחק בחפירת הבארות... היה לפועל דמיוני לסלק את טמטום הלב כדמיון העפר המכסה על המים שבבטן הארץ"

התורה מספרת מה עלה בגורל הבארות שחפרו עבדי אברהם: "וכל הבארות אשר חפרו עבדיו אביו בימי אברהם אביו סתמום פלשתים וימלאום עפר". מיד לאחר שיצחק עוזב את אבימלך הוא חופר מחדש את הבארות שסתמו הפלשתים. ורבינו בחיי  מבאר שהבארות שחפר אברהם מבטאים את הגרים שגייר בזמנו, שאותם גרים חזרו לסורם ויצחק החזירם ליהדות על ידי הכרייה מחדש של הבארות.

ונראה לומר, שהבארות הם ביטוי של האידיאלים הגנוזים בתוך המציאות. אנו פוגשים את המציאות עטופה במיני עטיפות כעפר המכסה את הארץ, ועלינו לדעת שבתוך המציאות החיצונית הזו גנוזים רעיונות ועולמות רוחניים שעלינו לחפור על מנת למוצאם ולהעלותם למעלתם האמיתית.

והנה, יצחק חופר קודם את בארות אביו כדי לרומם אותם כמות שהן: ואז "ויקרא להן שמות כשמות אשר קרא להן אביו", ממש, משום שהם מסמלים יסודות אמיתיים שחובה לשמרם. לא בהרס הרעיונות ובסתירתם נבנה, כי אם בהעלאתם למקומם הראוי בשמם האמיתי.

אבל יצחק לא מסתפק בבארות אלו וממשיך בעצמו לחפור את הבארות "שלו", השייכים לתקופתו, לעולם שבו הוא חי על מנת לחשוף את היסודות הרוחניים המתאימים לדורו, אך בשום פנים ואופן אינו נמשך אחרי הלכי דורו אלא משפיע עליהם מתורת אביו..

וכתב ב"מדרש הגדול" : "ויכרו שם עבדי יצחק באר" אשריהן של הצדיקים שבכל מקום שהן הולכין, הן כורין בארות וממציאים את המים לרבים, ולמה? שהוא מחיית הכל ".
היינו, שכל איש ישראל חייב להצמד לתורת אבותינו ולדרך אומתנו מקדמת דנה, " תּוֹרַת יְהוָה תְּמִימָה, מְשִׁיבַת נָפֶשׁ"   ואמר האדמו"ר זצ"ל, מתי ידע האדם שתורתו תמימה? כשירגיש שהיא עבורו משיבת נפש. 

"בכל יום יהיו בעיניך כחדשים"
במדרש נאמר "בכל יום יהיו בעיניך כחדשים",  והרי שאלה קשה יש כאן, שעדיף היה שיהיו חדשים ממש, ולא "כחדשים" , כי אז היה יותר קל לעשות כך, כי תמיד יש עניין ומתח בהתחדשות, ומדוע אמר המדרש "כחדשים" ? 
ואמר האדמו"ר זצ"ל כי "לפום צערא אגרא"  כי עיקר ההתחדשות היא שיהיו "כחדשים" ולא חדשים ממש, "כבארות אשר קרא להם אביו". 

וכל אחד יודע שקל יותר ללמוד שלשה דפים חדשים מאשר לחזור על דף אחד ישן, מפני שיש כח וחיות מדברים החדשים, ולעומת זאת ישנה ירידה בדבר ישן.  זו עבודת ה' המיוחדת לו כאשר הוא הולך בדרכי אביו. וכבר אמרו רז"ל שמשה רבנו ידע כבר את כל התורה שתתחדש עד סוף כל הדורות, ועוד אמרו בגמרא  "אמר רב אשי תדע דאמר גברא רבה מילתא ומתאמרא הלכה למשה מסיני" היינו כי כל מה שיש בידי אדם לחדש הרי זה בבחינת "כחדש".  " מלמד שהראהו הקב"ה למשה כל מה שהיה ועתיד להיות,וכן כל דור ודור ודורשיו,דור דור ושופטיו.." 

ואם כן מה יחזק את האדם בלכתו בדרך אשר הלכו בו אבותיו ואין בה שום התחדשות?  אלא, שעליו להניח בה סימנים וציוני דרך עבור בניו "תולדותיו" שיבואו אחריו שזה בחינת " הַצִּיבִי לָךְ צִיֻּנִים, שִׂמִי לָךְ תַּמְרוּרִים" וראה כי המילה חסר "ואו" אשר תרמוז לנאמר בפרשה "ואלה תלדות" "ואו" שמוסיף על הראשונים. [ודפח"ח] 

לחפור ושוב לחפור 
אדם צריך לומר שהוא לא מסכים להצטברות של כל יום דומה לחברו, וכל מעשיו הם בחינת "דומה לחברתה". עליו לומר "אני רוצה לעשות שינוי", ואז ישאל את עצמו היכן אני ממשיך לחפור את הבארות שחפרו אבותיי  אני לא מתחיל להתפלל מהסוף להתחלה, אני אומר את אותם הברכות שאמרתי תמול שלשום, ואף על פי כן אני לא רוצה לנהוג כמנהג הפלשתים.

כי עבודת חפירה זו עבודה בפועל ממש, כאשר אדם חופר בפעם הראשונה שעושה דבר חדש לגמרי, וגם בחפירה מתמשכת יש צורך במטרה, מה אני חופר, היכן אני חופר, לאיזה עומק, ולאיזו מהות. אבל הדבר החשוב מכל, זה לפתוח את הבארות, ולחפור עד שמוצאים מים חיים, היינו לבוא אל המשמעות שמתחת לפני השטח. כשאדם עסוק בלימוד, הוא צריך לשאול שאלות חדשות. וגם כשהוא מביט בסידור, זוהי עבודת החפירה, שאדם חופר הוא צריך לשאול שאלות. לא תמיד הוא מוצא התשובות, אבל עצם השאלה מביאה לאדם את כוח ההתחדשות, עצם החיות. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל שכמו שיש מצות "פרו ורבו" בגשמיות, כך יש מצות פרו ורבו ברוחניות, היינו שאדם צריך לחדש בכל יום לפחות חידוש תורה אחד. זה חלק מהמצווה של קיום התורה – ואם ישאל מה העניין שאני אחדש חידושים בתורה? והרי זה לא תמיד חידוש גדול, ולעתים זה אפילו חידוש לא משהו?  עליו לדעת כי חלק מהעניין הוא שאני לא מסתפק במה שקבלתי , אלא אני מנסה על ידי השאלות, לעלות ולהציב ציוני דרך באותם בארות שחפרום אבותיי. 

ושמעתי מהרב עדין אבן ישראל שליט"א שהיה מישהו שבזקנותו היה אדמו"ר גדול של חסידים, וכשהוא היה צעיר יותר הוא היה רב של עיירה ובהתנדבות היה משמש כבדחן בחתונות. הוא אמר שלימדו אותו שתמצית דרך החסידות היא שעל כל דבר שהוא פוגש הוא צריך לשאול 'למה?' והוא סיפר על עצמו שככה זה הלך בחייו. יום אחד כשהלך לאכול, הוא הלך ליטול ידיים, ואז עלה בדעתו שרבו אמר לו שלפני כל דבר צריך לשאול 'למה?'. הוא התחיל להרהר על העניין של נטילת ידיים, והוא עמד כך עם המגבת על הכתף במשך שעתיים. אחר כך הוא ברך על הנטילה, והוא אמר שמעולם לא ברך נטילת ידיים בכוונה כזו.

זה עניין של אימון והרגל של אדם, שהוא יגיע לנקודה שבה הוא יכול ומרגיש צורך להתחדש. הענין הזה ששואלים 'למה?' ו'לשם מה?' ו'על מה?', הוא אחד הדברים שנועד כדי לחפור מחדש את הבאר. התשובה: 'ככה', זו תשובה של ארץ פלשתים, זו לא תשובה. מה שאני צריך לעשות זה לשבת ולחפור בארות. אם אני במדרגה של מחדש, אז אני יכול לחפור באר חדשה אמיתית, אבל לא כל אחד עושה את זה ולא כל אחד יכול לעשות את זה. מה שאני יכול לעשות הוא לקחת את הבארות הישנות, לקחת את התירוץ הישן, אבל אני צריך לחפור אותו מחדש, אני צריך לגלות מעצמי את העניין הזה כבריאה חדשה לגמרי.

יהי"ר שיתקיימו בנו ברכותיו של יצחק אבינו מורה הדרך בחפירת בארות התורה , המחפש ותר אחר כל מה שיש מתחת לפני הקרקע, ונאחז במעשה אבותינו ולא נעזבם ונתיב ציונים ומראי מקום לבנינו אחרינו על מנת שתהיה התורה אחוזה בנו ובזרענו ובזרע זרענו עד עולם.

"וְיִתֶּן-לְךָ, הָאֱלֹהִים, מִטַּל הַשָּׁמַיִם, וּמִשְׁמַנֵּי הָאָרֶץ--וְרֹב דָּגָן, וְתִירֹשׁ. יַעַבְדוּךָ עַמִּים, וְיִשְׁתַּחֲווּ לְךָ לְאֻמִּים--הֱוֵה גְבִיר לְאַחֶיךָ, וְיִשְׁתַּחֲווּ לְךָ בְּנֵי אִמֶּךָ; אֹרְרֶיךָ אָרוּר, וּמְבָרְכֶיךָ בָּרוּךְ" 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי