"כי האדם עץ השדה" / ט"ו בשבט 
הקב"ה ברא את האדם מוכן להבין ולהשכיל יותר ממלאכי השרת. וכבר אמרו רז"ל "אמר להם, חכמתו מרובה משלכם" ואם כן כאשר יחפוץ האדם בתבונתו על פי דרכו, יוכל להשיג עד שמי השמים דברים שהם ברומו של עולם שמכוסים ע"י עתיק יומין בהוב"ש. : 

ויש ביד האדם את יכולת הבחירה, להחכים ולהגביר דעתו או להישאר חסר מכל חכמה, הגם שהלב והשכל בקרב גופו. וזה תראה, כי שנים הם בתבונה אחת נבראו: שכל האדם, והתורה המשכילה אותו. על התורה נאמר "הלוא כה דברי כאש נאם ה'". 

כי התורה היא אור ממשי שניתן לעמ"י להיאחז בו, כי לא כמו החוכמות החיצוניות וידיעות החול, שהם ידיעת מה שהשיג השכל בטורח, לעומתם התורה קודש קודשים, ויש לה מציאות בגבהי מרומים, וכאשר האדם עוסק בה בעוה"ז, היא אור שמאיר בנשמתו ומביאה אל גנזי מרומים, בדרך הארה ופעולה חזקה כאשר היא פועלת בה: 

והוא שאמר הכתוב "ותורה אור" - אור ממש, ולא חכמה לבד, ולא אור דמיוני, אלא אור ממשי, כי זו מציאותה של התורה למעלה, ובהיכנסה בנשמה יכנס בה האור הזה, כמו אור השמש נכנס אל תוך הבית. והתורה שנמשלה לאש, "הלא כה דברי כאש נאם ה' וכפטיש יפוצץ סלע." לכן כנופחים בה, היא תתפשט ותתלהב בשלהבת י-ה, ויש בה כמה מיני גוונים, מה שלא נראה בתחילה בגחלת, אך הכול יוצא מן הגחלת: 

כי כל מילות התורה ואותיותיה גחלת קודש הן, אשר בהצתתם, הם נראים רק גחלים עמומות. וכאשר משתדלים לעסוק בה, היא תעלה מכל אות שלהבת גדולה, והם הידיעות העומדות שצפונות בתוך האותיות שבה. 

כי האותיות שאנו רואים בתורה, כולן מורות על עשרים ושנים אורות הנמצאים למעלה, והאורות העליונים הם אלו שמאירים עליהן, ומכאן נמשכת קדושת התורה וקדושת ס"ת, תפילין ומזוזות, וכתבי הקודש. ולפי הקדושה שבה הם נכתבים, כך תגדל ההארה של האורות ההם על האותיות. ולכך ספר התורה שיש בו פסול אחד נפסל כולו, כי אין ההארה עומדת עליו כראוי, שתימשך ממנו הקדושה בכוח הקריאה בו: 

ואמר האדמו"ר זצ"ל, כי האורות הללו עומדים על האותיות, ובאותם האורות נכללים כל הבחינות הפרטיות שיש על כל אות ואות, אך לא מגיע לנשמת הרואה את האותיות, אלא אור אחד סתום, כמו הגחלת. אבל אם ישתדל להבין, וקורא ושונה ומשליש, ומחזק את עצמו להתבונן, כך מתלהטים האורות ההם ויוצאים כמו שלהבת מן הגחלת בנשמה. וזה שאמר התנא "הפוך בה והפוך בה דכולא בה", כי העוסקים בתורה הקדושה צריכים להיות הופכים בה והופכים בה, עד שתעלה שלהבת אש קדושת התורה כמעשה האש ממש:  

וכשם שבהתלהטות השלהבת, יש כמה גוונים, זה משום שלכל שורש מנשמות ישראל יש אות בתורה, ועל כן אמרו שיש ששים ריבוא פירושים לתורה שמחולקים כנגד ששים ריבוא נפשות של ישראל. ואותם האורות עצמם מאירים בששים ריבוא דרכים בששים ריבוא של ישראל. וזה סוד "וכפטיש יפוצץ סלע", שאף על פי שהתורה היא בלי תכלית, ואפילו כל אות ממנה היא כן, אך צריך ללבותה, ואז תתלהב: 

והיות ששכל האדם עשוי באופן שיש לו כוח השגה, כאשר יתלהב בכוח התבוננות. כנאמר "כי ה' יתן חכמה מפיו דעת ותבונה". כי כל המציאות כולה, נעשתה מדיבורו של הקדוש ברוך הוא, ככתוב "בדבר ה' שמים נעשו" "בראשית ברא אלהים את שמים ואת הארץ". נמצאנו למדים, שהפה הוא שורש כל הנבראים, והוא זה שמקיים אותם, וההבל שיוצא מפה זה, היינו, ההשפעה היוצאת אל כל הבריאה מהמקור שהוציא אותם. כנאמר "כי לא על הלחם לבדו יחיה האדם כי על כל מוצא פי ה' יחיה האדם", והוא זה שמתלבש בדברים הנאכלים שצריך להם האדם.

כלל הדברים, האדם שאינו חושב על מהות זו, קשה לו מאוד מאוד להגיע אל השלמות, והאדם החושב על זה קרוב אליה מאוד. והחכמים הולכים הלוך וחשוב תמיד, ולא יפנו את דעתם מזאת, ולכן יצליחו בכל מעשיהם. אך גם מי שממעיט, לא ימעיט מקביעות זמן כלשהו לשים אל לבו אם מעט ואם הרבה, כי אז יצליח את דרכיו ואז ישכיל. 

וזה סוד הנאמר בפסוק "כי האדם עץ השדה", "כרם ה' צבאות בית-ישראל", והפירות הם הבנים והבנות. ומה גדולה אחריות האב והאם, אשר בידם מסר בעל הכרם את כרמו, שלכן אמרו רז"ל שלימוד הילדים נקרא מלאכת ה'. ומה גדולה זכותם אשר מינה אותם הי"ת לנוטרי כרמו. 
ואנו רואים שכל טובה, ואפילו קטנה, בגרעין, גורמת יופי ושבח רב לאילן הצומח ממנו" 
ובפרט בנוגע לילדים, "כי האדם עץ השדה" שכל שינוי ואפילו קל בשתיל אילן רך, וכל שכן בגרעין, משפיע על חייו, לטוב או בהיפך חס-ושלום. [ודפח"ח].

ממציאות מדומם למדבר 
והנה, עבודת האדם מתחלקת לדומם, צומח, חי ומדבר, ועל האדם עוברים כל השלבים הללו: 
שהרי האדם הוא בחינת "עולם קטן", ומה שיש בעולם יש גם באדם, שכולל את ד' הסוגים דומם צומח חי מדבר. לכן, גם בעבודת האדם לבוראו יש מציאות של ד' בחינות אלו אלו. והאדם הולך "מחיל אל חיל", והתחלת עבודת האדם דומה לבחינת דומם, כשהוא במצב של מקבל, ללא כל הוספה מצידו עצמו. ואלו הם ימי הקטנות והילדות. 

לאחר מכן הוא מתעלה מבחינת דומם לבחינת צומח, כאותה חיטה אחת שמצמיחה חיטים הרבה, ומגרעין צומח אילן נושא פירות, שמתוך מה שקיבל ומהלימוד שלומד הוא מתבונן, ומעבד אותו לאורכו, לרוחבו ולעומקו, ומנצל את הכוחות כדי להתפתח. 

ובמשך הזמן כשהוא עולה, ע"י עבודה ביגיעת נפש ויגיעת הגוף לבחינת החי, שמתגבר על ההרגלים הטבעיים שלו, אם הם לא רצויים, וכן הוא משפיע על סביבתו, אך עליו לדעת שגם זה אינו התכלית והמטרה האחרונה, ועליו מוטלת החובה לעלות לבחינה העליונה יותר, בחינת המדבר, אדם בעל שכל ולא רק שכל הצד המעשי שנוגע לעניינים שבפועל. שהרי מציאות זו קיימת גם בבעלי-חיים, "שועל פיקח שבחיות". 

היינו, שאפילו בעבודתו לשי"ת הוא לא מסתפק בלימוד שמוכרח בו כדי לדעת את המעשה אשר יעשה ואת אשר לא תיעשינה, אלא שהוא עוסק בידיעת בוראו, וכמו שכתוב "דע את אלוקי אביך", שכללותה היא פנימיות התורה.

לכן מובן, שתחילת פעולת האדם הוא בעלייה מבחינת דומם לבחינת צומח, והתחלה זו היא דווקא בר"ה לאילנות, "כי האדם עץ השדה". וראש-השנה הוא יום של השפעת כוחות חדשים, חיות ואור חדש על כל השנה הבאה, שכוללת בתוכה גם את הצמיחה וההליכה "מחיל אל חיל" בענייני התורה והקדושה ובשמחה אמיתית של צמיחה והתחדשות הכוחות שפע אלוקי מרום.

וכמו שעיקרו של האילן הוא זה שמחברו לקרקע, כך האדם, עיקרו הם המידות שבלבו. מבחנו של ת"ח אינו אם הוא חכם, אלא אם הוא "הגון". ורק אם מידותיו מתוקנות, "ממנו תאכל" ובודאי ממנו תלמד. והוא על פי דברי הגמרא "וכי אדם עץ השדה הוא?!", ומשיבה שיש שני פסוקים, שלכאורה סותרים. פסוק אחד אומר: "כי ממנו תאכל ואותו לא תכרות", ופסוק שני: "אותו תשחית וכרת" [שם]. ומסבירה הגמרא: "אם תלמיד-חכם הגון הוא, ממנו תאכל ואותו לא תכרות; ואם לאו - אותו תשחית היינו סור ממנו". 

אם כן, בפשטות הדברים, למרות שהשוואת האדם לעץ השדה משמשת משל בלבד, אך עצם שאלת הגמרא מוכיחה שיש דמיון בין האדם לעץ וזה אינו משל בלבד, אלא שהעץ מבטא את מהותו של האדם. אך יש מקום לשאול כיצד אילן שהוא בחינת "צומח", הוא זה שמתאר את מעלת האדם שהוא בחינת "מדבר"? 

מהות הקשר
המעלה המייחדת את הצמח,גם בהשוואה לחי והמדבר, שהוא לא מסתיר את מקור חיותו. כל הנבראים נוצרו מאדמה, כמאמר הפסוק "הכול היה מן העפר", אך רק הצמח הוא זה שממחיש את הקשר אל האדמה: הצמח מחובר תמיד אל הקרקע ויונק ממנה את חיותו. אם מנתקים אותו מהאדמה, הוא גווע ונובל. 

לעומתו, בעלי-החיים והאדם אינם צריכים להיות קשורים אל שורשם ומקורם, והם יכולים לנוע ממקום למקום, ואינם זקוקים לאספקה בלתי-פוסקת של חומרי-מזון. בכך ייחודו של ה"צומח" מהחי ומהמדבר. הצמח מבטא את הקשר התמידי שלו אל מקור חיותו, עד שכל ניתוק ממנו גורם למותו. 

האילנות מבטאים זאת ביתר חוזק, שכן הם מתקיימים קיום ממושך ועוברים שינויי עונות בכל שנה, ונותנים פרי שנה אחר שנה, ולא כצמח עונתי,שגווע בתום עונתו. דבר זה מבטא את הקשר המהותי והחזק שלהם עם האדמה, עד שאפילו שינויי העונות אינם פוגמים בהם. 

האדם ומבחנו
אמר האדמו"ר זצ"ל, שגם בנפש האדם כלולים בחינות "דומם", "צומח", "חי" ו"מדבר". ה"דומם" שבנפש הוא האותיות; ה"צומח" – הם המידות [הרגשות], שיש בהם צמיחה מקטנות לגדלות; ה"חי" הוא שכל האדם, שיש בו תכונת חופש ותנועה למקומות שונים; ו"מדבר" שבאדם הוא הנפש עצמה, שממנה מקור הדיבור. 

אלא שהמעלה בחיבור עם הנפש נראית דווקא בבחינת "צומח" שבאדם – כלומר במידות, כי הרגשות הם אלו שמשקפים יותר מכל, חלק מאישיותו ומהותו של האדם, וזה נוגע לא רק בעבודת שמים, אלא גם בעניינים שבין אדם לחברו [ששם ישנה חשיבות לרגשות, הרבה יותר מהשכל או כוחו של הדיבור], כולנו אוהבים אדם שידוע בטוב-לבו, רגיש, ישר, הגון. אלה הם תכונות הרגש. וזאת, משום שהרגשות מאוחדים תמיד עם הנפש - בדיוק כשם שהצמח מחובר תמיד אל הקרקע. 

על כן, תפקידו העיקרי של אדם אינו פיתוח השכל בלבד, אלא בירור ותיקון המידות. כי כשאדם מעדן ומתקן את מידותיו, הוא מתקן את נפשו, בהיות המידות קשורות ישירות עם הנפש, וכל מעלת השכל היא, שיש בכוחו להשפיע על הלב "וידעת היום", כי זה מביא לידי "והשבות אל לבבך" [שם] . ומדברנו עולה שמשמעות הפסוק "כי האדם עץ השדה". כשם שעיקרו של אילן הוא  החיבור אל הקרקע, כך האדם עיקרו, המידות שבלב, שעליו להתמיד ולצמוח בהם כלפי מעלה, והוא כאשר האדם מכיר ויודע "כי מעפר אתה ואל עפר תשוב" יפעל לתקן את מידותיו בבחינת "ונפשי כעפר לכל תהיה", ואז יזכה להיות בבחינה של "אם תלמיד-חכם הגון הוא, ממנו תאכל ואותו לא תכרות; ואם לאו - אותו תשחית היינו סור ממנו". 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי