"לבלתי ידח ממנו נדח"   \ לפרשת וארא 
"וָאֵרָא, אֶל-אַבְרָהָם אֶל-יִצְחָק וְאֶל-יַעֲקֹב--בְּאֵל שַׁדָּי וּשְׁמִי יְהוָה,לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם" 

עיקר כל הדברים - ההתחלה 
על הפסוק בקהלת  " וּפָנִיתִי אֲנִי לִרְאוֹת חָכְמָה, וְהוֹלֵלוֹת וְסִכְלוּת:  כִּי מֶה הָאָדָם, שֶׁיָּבוֹא אַחֲרֵי הַמֶּלֶךְ, אֵת אֲשֶׁר-כְּבָר, עָשׂוּהוּ". 
ואמר המדרש  "הפסוק הזה נאמר על שלמה ועל משה ....... אמר שלמה מה שהייתי מחכים על דברי תורה והייתי מראה לעצמי שאני יודע דעת התורה ואותו הבינה ואותו הדעת של הוללות וסכלות היו למה כי מה האדם שיבא אחרי המלך ......ומשה לא שמר את הדבר הזה אלא בא להתחכם על גזירתו של הקדוש ברוך הוא והתחיל אומר ה' למה הרעות לעם הזה התחיל לדון לפניו, ועל זה נאמר שאותה חכמה ודעת של משה של הוללות וסכלות היו .....ועל דבר זה בקשה מדת הדין לפגוע במשה הדא הוא דכתיב וידבר אלהים אל משה ולפי שנסתכל הקדוש ברוך הוא שבשביל צער ישראל דבר כן חזר ונהג עמו במדת רחמים הדא הוא דכתיב ויאמר אליו אני ה'" [עכ"ל] 
והעניין בזה כי העוה"ז מלא תערובות וצריך לברר טוב מרע. והנה כל דבר חכמ"ה בעוה"ז אינו בשלמות כי צריכים דברי העוה"ז ברור הסכלות מתוכם, וכן בכל סכלות יש בתוכו ניצוץ קדוש שמחייה אותו, כי ללא אותו הניצוץ היה האדם המשוקע בסכלות הזו ח"ו נאבד בלא תיקון כלל. לכן ברא הקב"ה את הסכלות כך על מנת ש"לא ידח ממנו נדח" .

שלמות החכמה – בבירור הסכלות 
והנה אם לא היה ניצוץ של חכמ"ה בתוככי הסכלות לא היה קיום לסכלות לכן רצה שלמה המע"ה להוציא את החכמ"ה מהסכלות בכדי להוציא את ניצוץ החכמ"ה ממנה אבל באמת, זה נצרך לתיקון העולם, כי בעוה"ז יש בחירה ואם היה האדם נופל ח"ו לסכלות לא היה יכול לבוא לידי תיקון, וזה "כי מה האדם שיבוא אחרי המלך את אשר כבר עשוה"ו"  . 

וראה כי "עשוהו" שורשו מאותיות "עשה" שרומז על תיקון כמובא  "וְלֹא-עָשָׂה רַגְלָיו וְלֹא-עָשָׂה שְׂפָמוֹ" והנה מה שאמר משה  "לָמָה הֲרֵעֹתָה" קורא המדרש חכמ"ה וסכלות, סכלות מצד שהקפיד נגדו יתברך, וחכמה מצד שדיבר בשל צער ישראל. והנה דרך הצדיק ובפרט משה רבן של כל הנביאים התחרט והצר לו מאוד על שהקפיד נגד השי"ת ובא לו תנחומים מהקב"ה ועל כן נקטה התורה  "וַיְדַבֵּר אֱלֹהִים, אֶל-מֹשֶׁה; וַיֹּאמֶר אֵלָיו, אֲנִי יְהוָה" היינו מידת הדין בעצמה היא מלאת רחמים שיש בה בחינת "הוי"ה" לכן אל תירא כי הנהגתי שבכל מידת הדין יש גם מידת הרחמים, וכן אצלך הייתה ההקפדה מלאת רחמים על עמ"י וזה עולם התיקון היינו שנכללים חד"ר [חסד – דין – רחמים] 
וזה כוונת הפסוק  "וָאֵרָא, אֶל-אַבְרָהָם אֶל-יִצְחָק וְאֶל-יַעֲקֹב--בְּאֵל שַׁדָּי; וּשְׁמִי יְהוָה, לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם" וכפרוש רש"י (שם) "אל האבות" כלומר כשנגליתי אל כל אחד ואחד מהם נגליתי בכל ג' הבחינות, [חד"ר] וכן הנהגתי את העולם עד עכשיו שגם קושי השעבוד היה על מנת להשלים את מנין שנות הגלות ולהחיש את הגאולה. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל מה שאמר הפסוק  "וּפָנִיתִי אֲנִי לִרְאוֹת חָכְמָה, וְהוֹלֵלוֹת וְסִכְלוּת כִּי מֶה הָאָדָם, שֶׁיָּבוֹא אַחֲרֵי הַמֶּלֶךְ, אֵת אֲשֶׁר-כְּבָר, עָשׂוּהוּ" רומז על דרך העבודה של האדם בעוה"ז. 
היינו שעל האדם יש חובה לחפש את החכמ"ה האלוקית שבכל בריאה ונברא וממנה יבוא לידי יראת שמים וזה שאמר הפסוק "וּפָנִיתִי אֲנִי לִרְאוֹת חָכְמָה" וזה בא רק ע"י שיפנה את ליבו לשם כך ולא ימשיך כהרגלו כמימים ימימה. 

והעניין בזה שיהיה לו זמן כלשהו ביום שישב בו בדד ויעלה במחשבתו את פלא פלאות "עולם כמנהגו נוהג"  היינו ששמי השמים, והעולם הזה על כל שיש בו עושים את רצון קונם ובוראם ולא משנים מדעתם כלל, וכל אשר נעשה הוא בהשגחה פרטית וכללית, בחסד דין ורחמים. והוא שאנו אומרים  "..וּבְחַדְרֵי מִשְׁכָּבְךָ, אַל-תְּקַלֵּל עָשִׁיר.." ואין עשיר אלא הקב"ה שהכל שלו. 

ואם לא פועל כך הרי הוא בבחינת "וְהוֹלֵלוֹת וְסִכְלוּת" שבכל דבר רואה בדעתו כאדם בשר ודם חכמ"ה שלמה ומושלמת בכל השלמות , וזה אי אפשר שיראה אדם ראייה שכזו בעיני שכלו שהרי אין קש בלא תבן, ועוד "כִּי מֶה הָאָדָם, שֶׁיָּבוֹא אַחֲרֵי הַמֶּלֶךְ" וחושב בדעתו כי ידו וחכמתו עשתה כל זאת , ובמחשבה שכזו מטיל על עצמו כבלים כבדים של סכלות והוללות בדעת ובמודע עד כי "כִּי עוֹף הַשָּׁמַיִם יוֹלִיךְ אֶת-הַקּוֹל" היינו שמביא על עצמו ייסורים ומכאוב כי על כך אמר שלמה המע"ה  "כִּי בְּרֹב חָכְמָה, רָב-כָּעַס; וְיוֹסִיף דַּעַת, יוֹסִיף מַכְאוֹב" כי כאשר החכמ"ה מעורבת בסכלות ואין האדם שם על דעתו לברור את הסכלות 
מהחכמ"ה כי חושב הוא שאין עליו מוטלת החובה לבחינה  הנקראת "וּפָנִיתִי אֲנִי לִרְאוֹת חָכְמָה" היינו לראות מבחוץ את החכמה ולברור ממנה את הטוב מהסיגים שבה, הרי "וּבַעַל הכנפים יַגֵּיד דָּבָר"  וכדברי הילקוט  אמר רבי אבין בשעה שהאדם ישן הגוף אומר לנשמה והנשמה אומרת לנפש והנפש אומרת למלאך והמלאך אומר לכרוב והכרוב אומר לבעל הכנפים ובעל הכנפים יגיד דבר לפני מי שאמר והיה העולם. ומה שאומר הוא לקב"ה "כִּי מֶה הָאָדָם, שֶׁיָּבוֹא אַחֲרֵי הַמֶּלֶךְ, אֵת אֲשֶׁר-כְּבָר, עָשׂוּהוּ" ומעורר עליו מידת הדין וממעט בחסד וברחמים שיש במידת הדין. [עכל"ק]. 

עבר הווה ועתיד 
הנה אמרה התורה  "וָאֵרָא, אֶל-אַבְרָהָם אֶל-יִצְחָק וְאֶל-יַעֲקֹב--בְּאֵל שַׁדָּי; וּשְׁמִי יְהוָה, לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם" וראית כי פסוק זה ניתן לפרשו בשני אופנים.  האחד בלשון עבר כלומר שכבר התגלה אל האבות והפירוש השני בלשון הווה כלומר "וארא" עכשיו. 

ודע שיש בחינה כזו של התגלות ה' לכל אחד מישראל בכל זמן ולכל אדם , וסימן בידך מה שאנו אומרים בתפלה "או"א אבותינו אלהי אברהם אלהי יצחק ואלהי יעקב" וזה קיים בנו בירושה כבניהם בכל דור ודור וכל אחד לפי מדרגתו, אך יש בחינות של "אורות עליונים" ומאלו יש בני אדם שאין בהם מאורות אלו כלל . מה שאין כן בחינת האבות חייב שיהיה בכל או"א שהוא משורש נשמות ישראל. 

וכך נוכל להבין את עניין הגילוי הזה שקיים בכל דור ודור , כלומר הבחינה הזו של מדרגת האבות שבכל אדם מישראל. 

"שִׁוִּיתִי ה' לְנֶגְדִּי תָמִיד כִּי מִימִינִי, בַּל-אֶמּוֹט"   -   
מה שאמר הכתוב "וּשְׁמִי יְהוָה,לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם" מלמד שצריך אדם לדעת את הקב"ה "גָּדוֹל יְהוָה וּמְהֻלָּל מְאֹד וְלִגְדֻלָּתוֹ, אֵין חֵקֶר"  היינו , שיותר גדול אותו השם משאר שמותיו, וכך אמר יתרו 
"עַתָּה יָדַעְתִּי, כִּי-גָדוֹל יְהוָה...", וכך מצאנו נאמר  "לְךָ יְהוָה הַגְּדֻלָּה וְהַגְּבוּרָה וְהַתִּפְאֶרֶת, וְהַנֵּצַח וְהַהוֹד"  ומרע"ה עשה בשם זה את כל המופתים כי הקב"ה גלה לו את סוד שמו, ככתוב "ושמי ה' לא נודעתי להם" , כלומר לא גיליתי לאבות את סוד שמי הגדול, לכן ראוי לכל ירא השם להבין זאת וזו בחינת תפילה כאמירה הידועה "כשאתה מתפלל דע לפני מי אתה עומד", לכן יכוין אדם דעתו בשעת תפלתו לשם הנכבד והנורא שהוא יהו"ה שזו בחינת "שויתי ה' לנגדי תמיד", וכל העושה כן אשריו ואשרי חלקו, כי בהכרת בוראו יהיה אהוב למעלה ונחמד למטה.

ואמר האדמו"ר זצ"ל כי דוד המע"ה אמר ד' פסוקים אלו זה אחר זה כנגד ד' אותיות שבשם : "אֲבָרְכָה אֶת-יְהוָה בְּכָל-עֵת תָּמִיד, תְּהִלָּתוֹ בְּפִי" "בַּיהוָה, תִּתְהַלֵּל נַפְשִׁי יִשְׁמְעוּ עֲנָוִים וְיִשְׂמָחוּ" 
"גַּדְּלוּ לַיהוָה אִתִּי וּנְרוֹמְמָה שְׁמוֹ יַחְדָּו" "דָּרַשְׁתִּי אֶת-יְהוָה וְעָנָנִי וּמִכָּל-מְגוּרוֹתַי הִצִּילָנִי"  

ואמר עוד שהסבא קדישא כתב ב"היכל הברכה" על פרשתינו מה שנאמר "וָאֵרָא, אֶל-אַבְרָהָם אֶל-יִצְחָק וְאֶל-יַעֲקֹב--בְּאֵל שַׁדָּי; וּשְׁמִי יְהוָה, לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם"  יש בו סוד ט"ל אותיות שמשם נמשך טל שמחיה לאבות בגופם ממש , ועומדים להתפלל על הגאולה וכך על ידם יורד שפע ומזון ופרנסה [בסוד היניקה] משורש האבות שהניחו רישומם ביסוד [בנקודת "ציון" אבל פנימיות יחוד להוציא נשמות] וזהו "ושמי יהוה לא נודעתי" לא נעשה הייחוד להם בשבילם והוא [משה] באספקלריא המאירה בסוד דעת עליון [דעת דמשה] וזהו "נודעתי" מלא וא"ו שימשיך למלכות דעת עליון של להבים להבת אש מידת "ואמת" אור הפנים להוציא נשמות חדשות וזה לא היה בימי האבות שאז היה רק יניקה בבחינת ו"ק [שש קצוות] בלבד, ובימי משה זה בא לידי היחוד השלם על ידי מתן תורה. ולכן נאמר "נודעתי". היינו בדעת עליון . [עכלה"ק] 
על כן יעשה כל או"א להתחזק בדעת קונו מלכו של עולם ויבורך מפי עליון בכל מילי דמיטב 
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי