"האור המכוסה והנגלה" \ לפרשת ויחי

גדולה השנאה שמקלקלת את השורה 
"וַיְחִי יַעֲקֹב בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם, שְׁבַע עֶשְׂרֵה שָׁנָה"  ומצאנו במדרש  "ויחי יעקב בארץ מצרים למה פרשה זו סתומה מכל הפרשיות של תורה אלא כיון שנפטר אבינו יעקב התחילה שעבוד מצרים על ישראל דבר אחר למה הוא סתומה מפני שבקש יעקב אבינו לגלות את הקץ ונסתם ממנו ד"א למה היא סתומה מפני שסתם ממנו כל צרות שבעולם" 

ואמרה הגמרא בפסחים  "ביקש יעקב לגלות לבניו קץ הימין ונסתלקה ממנו שכינה אמר שמא חס ושלום יש במטתי פסול כאברהם שיצא ממנו ישמעאל ואבי יצחק שיצא ממנו עשו אמרו לו בניו שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד אמרו כשם שאין בלבך אלא אחד כך אין בלבנו אלא אחד באותה שעה פתח יעקב אבינו ואמר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד" 

ובבראשית רבה  נאמר "רבי ברכיה ורבי חלבו בשם רבי שמואל הדא הוא שישראל משכימים ומעריבים בכל יום ואומרים שמע ישראל אבינו ממערת המכפלה אותו דבר שצויתנו עדיין הוא נוהג בנו ה' אלהינו ה' אחד" 

ויש להבין איך היו ראשי שבטי ישראל הקדושים חשודים בעיני אביהם שיש ח"ו בלבם הטהור יותר מבורא יחיד ומיוחד?  אך העניין הוא שהשבטים ע"י שנאתם ליוסף חשבו שכמו שבתולדות אברהם ויצחק היה פסולת, כך גם בתולדות יעקב יש פסולת והוא יוסף אחיהם וזאת משום שהיה מלשין עליהם תמיד לאביהם. 

ובראותם עכשיו שאחיהם הזה עלה לרום הצלחה חשב יעקב שבניו מתרעמים ח"ו בלבם על הקב"ה, ולכן שאל אותם אם אין בלבם ח"ו איזו תלונה על הנהגת הבורא ית"ש, והשיבו אותו שאדרבה הצלחת יוסף הוכיחה להם שהוא צדיק מעיקרו ואין שום פסול בתולדת אביהם. 
והנה ידוע שעיקר בריאת העולם היה "בגין דישתמודעין ליה שאין מלך בלא עם"  והוא התנאי שהתנה הקב"ה עם מעשה בראשית  שע"י עבודתם להשי"ת תתגלה מלכות שמים בעולם.
וזה עיקר התיקון שיהיה לעת"ל שתתמלא כל הארץ דעה והכרת הבורא ית"ש. 

והראשון שפרסם אלהותו יתברך, היה אברהם אע"ה ואמרה הגמרא  "אברהם אבינו זקן ויושב בישיבה היה" היינו שלימד את בני האדם מציאותו ואחדותו בעולם כזקן הלומד עם תלמידיו והוא היה הראשון שקראו לקב"ה "אדון" כמובא בגמרא  ועוד אמרו בגמרא  שאברהם היה מעשרה זקנים שכתבו ספר תהילים המפרסם ומלמד תהלוכות מלכות שמים והשגחתו יתברך, בכל מסתרי היצירה. ומובן שגם יצחק הלך בדרכיו ולימד זאת ליעקב וצאצאיו הקדושים וזהו שביקש יעקב אע"ה לגלות הקץ שהגאולה תתקרב בזכותו והגלות תתבטל מהעולם היות וזרעו היה אז כל ישראל, וזהו עיקר התיקון. ובראותו שנסתם הימנו חשב שמא בניו עוד מקטני אמנה אשר עי"ז לא הגיע עוד המועד הנכון והוכרח שתמשך הגלות והשיבו שאין חלילה שום שמץ שאור בעיסה שתגרום לעיכוב בגאולה והמניעה הוא שאר העולם בכלל וארץ מצרים בפרט.

כי נצרך עוד להתגלות ניסים ונפלאות שע"י תסור הזוהמה והטומאה הרובצת עוד בהם, וכמו שכתוב  "לְמַעַן שִׁתִי אֹתֹתַי אֵלֶּה, בְּקִרְבּוֹ" וזה בעבור "וִידַעְתֶּם, כִּי-אֲנִי יְהוָה"  ולפיכך תתעכב הגאולה שעדיין אין שמו יתברך מפורסם בין כל יושבי בתי החומר ומאז זכו ישראל צאצאי האבות הקדושים לקריאת שמע לקדש ולייחד את יוצרם פעמיים בכל יום בפרשת שמע המלאה כוונות רמות ונשאות המלמדים אמיתת יחודו והשגחתו וכשיגיע ישראל למדרגה זו אז יקויים בנו " כִּי-מָלְאָה הָאָרֶץ, דֵּעָה אֶת-יְהוָה, כַּמַּיִם, לַיָּם מְכַסִּים"  ותיבנה ותכונן עיר ציון אמן

הקץ – בחינת "האספו"
"וַיִּקְרָא יַעֲקֹב, אֶל-בָּנָיו; וַיֹּאמֶר, הֵאָסְפוּ וְאַגִּידָה לָכֶם, אֵת אֲשֶׁר-יִקְרָא אֶתְכֶם, בְּאַחֲרִית הַיָּמִים"  והנה ביאר רש"י הקדוש  "האספו ואגידה לכם - ביקש לגלות את הקץ ונסתלקה ממנו שכינה והתחיל אומר דברים אחרים". ויש לנו לשאול האמנם? הזוהי סיבת סילוק השכינה מיעקב אבינו מובחר שבאבות? 
אלא שרצה רש"י הקדוש ללמדנו בינה ודעת בהבנת דרכי התורה ונפש האדם. יש פעמים רבות שבו רוצה האדם לומר את אשר על ליבו, אך לא כך רצון ה' כי יש בדרך מניעות ועיכובים לעת עתה, וישנה עבודת הבירורים והתיקון, והאמירה של עכשיו יכולה להביא לידי התעוררות אך בשל אריכות הקץ המגולה יבואו השומעים לידי חלישות הדעת וימנעו עצמם מעבודה ויתלו עצמם "בעתה" וה' יעשה הטוב בעיניו ללא עשייה כלל.

כשנעיין נמצא שהמדרש  מזכיר שלוש סיבות לעניין זה: 
א. פטירת יעקב אבינו ותחילת השעבוד. 
ב. סתימת הקץ מיעקב.  
ג. סתימת הצרות מיעקב. 
ועלינו לברר את סיבת סתימת הפרשה. 

סיבת הסתום – הלב והעין 
אמר האדמו"ר מגור זצ"ל בספרו "שפת אמת"  בעניין הפרשה הסתומה : פרשה זו סתומה שנסתם עיניהם ולבם של ישראל. העניין להראות שבני ישראל עושים רושם וכפי מה שנסתמו עיניהם ולבם של ישראל כך נעשה פרשה סתומה בתורה. 

וזהו עצמו עניין 'אנכי ארד עמך מצרימה'. 'עמו אנכי בצרה'. כי גלותן של בני ישראל איננו עונשין בלבד. רק כמו שהגאולות מסודרים בסדר נכון. כך יש סדר לאלה הגליות. דאיתא אורייתא וישראל וקוב"ה כולא חד. וכמה דשמא קדישא ואורייתא סתים וגליא כך הוא בנפשותיהן של בני ישראל. ובזמן המקדש היתה התגלות למעלה ולמטה. ובעת הגלות הכל בסתום. ובב' בחינות הנ"ל נשתבחו בני ישראל, כמו שכתוב 'שחורה אני', בגלות 'ונאוה', בגאולה. וכתוב 'גן נעול'. פירוש מה שבני ישראל יכולין להסתיר עצמן ושלא להתערב בין האומות בהיותם בתוכם. [עכ"ל] 

ואמר האדמו"ר  זצ"ל שדברי ה"שפת אמת" באים ללמדנו שכל מה שישראל עושה הוא משאיר רושם ולכן היות ונסתמו עיניהם וליבם של ישראל נסתמה פרשה זו, כי הנה יעקב אבינו היה ראוי שתהיה לו שכינה ללא הפסק ובודאי בעת שרצה לגלות את הקץ, אך כשרצה לגלותה לבניו נסתם ממנו היכולת לומר להם כי לא היה בכוחם לעמוד בידיעת הסבל והיסורין שיבואו על בניהם, ועל כן היו מושכים ידיהם כבר מעכשיו ולא מחנכים את בניהם לאמונה ובטחון בה', אלא שהיו נופלים לייאוש ומרה שחורה וזה היה משאיר רושם ח"ו שמידת הדין תשרה בקביעות ע"כ לא נסתייע בידו לומר להם את הקץ המגולה. [ודפח"ח]. 

"עת כנוס" 
"כיון שנפטר אבינו יעקב התחילה שעבוד מצרים על ישראל". וצריך לדעת כי השעבוד בחינת "עת כנוס" – היינו התכנסות של עמ"י בעצמו. כי עד לפטירתו של יעקב אבינו ע"ה, הייתה משפחת ישראל משפיעה באופן גלוי על מצרים. שזו בחינת "איתכפיא" שכפו את "מצרים" של מעלה לעשות רצון ה', הוא הנאמר  "יהב ליה תוקפא על ע' שרים דסחרני כורסייא. ולהנך די בסטרא שמאלא קרי עמים ודלסטר ימינא קרי לאומים. ומשום דהנך דלסטר שמאלא איבעי להו לאיתכפייא יתיר אמר בהו יעבדוך".

כלומר כוחו של יעקב אבינו הוא מעל מצרים ופרעה, הוא שנרמז בברכת יעקב המברך את פרעה – וידוע כי המברך צריך שיהיה גדול מהמבורך על מנת שיוכל להמשיך ברכתו עליו, שהרי הוא מאציל עליו מברכותיו. והשפעה זו הייתה גלויה וניכרת מיד כשנפטר יעקב כי החל השעבוד. אך מה שעשה יעקב אבינו בגלוי, נתעלם מעיני בשר ופעל בדרך של כיסוי ומכוסה באופן של נסתר ופנימי. 

והנה מצינו בדברי הרב קוק זצ"ל דברי קודש המדברים על שתי ההשפעות הללו , היינו הגלויה והנסתרת : "הידיעות הסודיות היותר עליונות אין מגמתן להתפשט בעולם בהתפשטות כמותית, שידעו מהן רבים, כי זהו דבר שאי אפשר. ואם ידעו רבים מסגנונן החיצון, לא ידעו כלום בתוכנן הפנימי, ויהיה הדבר מזיק יותר ממה שהוא מועיל. אמנם הן צריכות לחדור לכל אלה שבהם נמצאת סגולה עליונה של הסתכלות גבוהה.

ואלה היחידים, בגבהם הרוחני, מרוממים הם את העולם משפלותו על ידי מציאותם לבד, לא על ידי השפעתם הניכרת. את הרזים הפנימיים אינם מגלים, ולא יוכלו לגלות. אבל מה שהאורה הגדולה גורמת בעצם בכל כחה, בהתפשטות ניצוציה גם על כל מה שהוא מגולה, על מבט כל עין, על כל שיחה ותנועה, על מהות הרצון, על מגמת החיים, הכל פועל, ומעודד, מחזק ומקדש את הכל.

גם המגמה הכללית בהשפעתם של ישראל בעולם איננה התפשטות לימוד של דעות, בדרך הלימוד וההשפעה הפשוטה והגלויה. אבל כשהאומה הזאת אוצרת יפה בקרבה את סגולתה, כבר העולם כולו מתעלה, מצד מה שיש בו סגולה פנימית כזאת, באוצר האנושיות" [עכ"ל] 

והנה נראה כי עת כנוס זו שהייתה בעת ההיא יש לה קשר עם הנאמר באסתר  "לֵךְ כְּנוֹס אֶת-כָּל-הַיְּהוּדִים הַנִּמְצְאִים בְּשׁוּשָׁן" ואמר האדמו"ר זצ"ל כי "שושן" ירמוז לשושנה העליונה אשר בגלות מוקפת קוצים וברקנים ויש צורך לכנוס את כל כוחות הקודש בהסתר פנימה עד כי בכוח התפלה ומע"ט יפוצו ויתפזרו מרעין בישין מיניה ו"פָּרֹחַ תִּפְרַח וְתָגֵל, אַף גִּילַת וְרַנֵּן" . 

הסתום – שורש האור הגדול 
"מפני שבקש יעקב אבינו לגלות את הקץ ונסתם ממנו". והנה ידעת כי "הקץ" הוא בחינת אור גדול "אור שבעת הימים" כלומר שמתוך שלא לשמה בא לשמה לשם התורה , היינו המשכת אוא"ס שבתורה, וכדברי רז"ל אור שנברא ביום ראשון היה אדם צופה ומביט בו מסוף העולם ועד סופו ראה שאין העולם כדאי עמד וגנזו שנאמר וירא אלקים את האור כי טוב, טוב לגנוז, והיכן גנזו בתורה, ולכאורה היה צ"ל מתחילת עולם ועד סופו, אך הפירוש הוא מסוף עלמא דאתכסייא עד סוף עלמא דאתגלייא והיינו כמ"ש והיה אור הלבנה כאור החמה ואור החמה שבעתיים כאור שבעת הימים..." , ולכן הוא סותם את הראיה, בחינת "קץ שם לחושך"  , היינו שהקץ מופיע כחושך – באופן של פרשה סתומה – וזה דווקא  משום גודל אור שבעת הימים שמופיע בו. 

ואמר האדמו"ר כי "מפני שסתם ממנו כל צרות שבעולם". נמצא האדם בעת טובה בחייו. ואין לו קושי בכל הבחינות שבעולם, אבל , עצם זה שהוא יודע "כִּי-עָפָר אַתָּה, וְאֶל-עָפָר תָּשׁוּב"  והטוב הזה אינו נצחי אלא הוא יעבור מן העולם – הרי זה כמו ענן שמסתיר על עומק הטוב, ואז הוא אינו יכול להיות שלם.
 
ואמרו חז"ל , כי במצרים היה יעקב באופן של טוב שלם ועליון, ועל כן באה אליו הנבואה העליונה של פרשת "ויחי יעקב" - חיים שלמים ומלאים. כי הטוב שהיה יעקב מצוי בו האיר את כל המציאות באור טוב, ועל כן נסתמו מיעקב הצרות  .

כי יעקב אבינו אע"פ שהיה בבחינת "עקב" ובגלות היה מתבונן על ההוויה כולה באופן של הסתכלות פנימית ועמוקה, והיה מבין בדעתו כי הצרות הן דברים טובים, ובחיצוניות נראים הם כרע. 

ולכן , פרשה זו סתומה, כי בבחינה של "ויקרבו ימי ישראל למות" – היה ענין שיהיה הטוב מתכסה בענן בידיעה כי סופו לעפר, , אך יעקב אבינו נשאר בטוב השלם בהיותו משבר את בחינת "יעקב" ומביא את עצמו לבחינת "ימי ישראל" באופן של "אתכפיא" נסתרת ופנימית וכך יכול היה להאיר באור שבעת הימים גם את הצרות העתידות לבוא על בניו באור ההוא. [ודפח"ח] 

ועלינו מוטלת החובה לדעת כי כל מקום שיש בחיינו סתימת פרשיות , הן בתומ"צ והן ביראת שמים ובעבודתו יתברך, יש צורך בהתבוננות פנימית, אל הטוב היינו בחינת "כנוס את כל היהודים"  באופן שכל הכוחות יהיו בעומק הפנימי הקיים בהוויה כולה, ובדרך זו לעקור מן השורש את "החוחים הסובבים את השושנה העליונה" וכך נראה כי עצם "הרע" הוא המסתיר בתוכו את הקץ המגולה באור גדול ונורא הוד מאיתו יתברך. 

בברכת "מֵאֵל אָבִיךָ וְיַעְזְרֶךָּ, וְאֵת שַׁדַּי וִיבָרְכֶךָּ" 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי