"סלם מצב ארצה" \ לפרשת ויצא
חלום או מציאות
"וַיַּחֲלֹם, וְהִנֵּה סֻלָּם מֻצָּב אַרְצָה, וְרֹאשׁוֹ, מַגִּיעַ הַשָּׁמָיְמָה; וְהִנֵּה מַלְאֲכֵי אֱלֹהִים, עֹלִים וְיֹרְדִים בּוֹ. וְהִנֵּה יְהוָה נִצָּב עָלָיו, וַיֹּאמַר, אֲנִי יְהוָה אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אָבִיךָ, וֵאלֹהֵי יִצְחָק; הָאָרֶץ, אֲשֶׁר אַתָּה שֹׁכֵב עָלֶיהָ לְךָ אֶתְּנֶנָּה, וּלְזַרְעֶךָ" 

חלום של ממשות
ה"חלום אחד מששים לנבואה" ועל כן נשאל מה באה התורה ללמדנו מחלומו של יעקב? מה היה המיוחד בו? ומה הלקח הפנימי העמוק שמצוי בו.

ואמר האדמו"ר זצ"ל שאם האדם חושב את עצמו כאין ואפס והוא מוצב ארצה, אז ראשו מגיע השמימה. והרמז לכך בדברי הזוה"ק  "מאן דהוא זעיר הוא רב". 

ואמר עוד "והנה מלאכי אלהים עלים" זה רק במי שעובד את ה' , "ויורדים בו" אם הוא עושה היפך עבודת ה'. היינו רק אם האדם חושב את עצמו כאין אז "והנה ה' ניצב עליו" ושכינת עוזו שורה על האדם, וזה סוד הנאמר  "כִּי כֹה אָמַר רָם וְנִשָּׂא, שֹׁכֵן עַד וְקָדוֹשׁ שְׁמוֹ--מָרוֹם וְקָדוֹשׁ, אֶשְׁכּוֹן; וְאֶת-דַּכָּא, וּשְׁפַל-רוּחַ, לְהַחֲיוֹת רוּחַ שְׁפָלִים, וּלְהַחֲיוֹת לֵב נִדְכָּאִים" . 

ואמר עוד "כל רצוני שיהיו לי אנשים שהם בבחינת "סלם מוצב ארצה" ואז אביא אותם לבחינת "וראשו מגיע השמימה". היינו שיהיו מעורבים בין הבריות ויהיו עוסקים בתורה ובעבודה על פי השו"ע ויהיו מקפידים על קלה כבחמורה, ומתוך כך יעבדו על מידותיהם הארציות, הגשמיות, כי זו העבודה הגדולה מכולם. אז ורק אז יהיה בכוחם לעלות השמימה ולא לרדת. 

כי אותם המלאכים שיורדים בסולם הם אלו שנדחו למעלה, ולא יכלו להיכנס "כִּי אֵין לָבוֹא אֶל-שַׁעַר הַמֶּלֶךְ, בִּלְבוּשׁ שָׂק"  וקשה יותר לתקן מה שעלה ונדחה כי כבר יש בו אות כי נדחה פעם אחת, ובהעלותו שנית נבדק הוא בכפל כפליים. על כן הבו לי אנשים שהם בחינת "מוצב ארצה" ואני אקחם לבחינת "ראשו מגיע השמימה". [ודפח"ח]. 

ישראל אשר בך אתפאר
שמעתי בשם האדמו"ר בוצינא קדישא דוב בער זצ"ל שאמר כי "תפארת" נקרא גופא , שהשי"ת אינו מתפאר במלאכים ובשרפים שעובדים אותו שהם מוכרחים בעבודה, ואין להם יצה"ר ובחירה, אבל הקב"ה מתפאר באדם שהוא מלובש בגוף ויצה"ר ויש לו בחירה לנטות איזה דרך שירצה, וכשעובד את ה' הוא גורם להתפארות וזהו שאמר הפסוק "יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר-בְּךָ אֶתְפָּאָר"  וע"כ נקרא "תפארת" שהגוף שהאדם מלובש גורם התפארות. [ודפח"ח]. 

והנה, "סולם" [מלא עם אות וא"ו] גימטרייה קל"ו ששווה ל"צום" "קול" "ממון" המרמזים על "תשובה" "תפילה" "צדקה" "שמעבירין את רוע הגזירה" ובאמת הם דברים גשמיים, למרות שקול אינו דבר גשמי לגבי עולמות עליונים הוא דבר גשמי כי אין שם חומר "אֵין-אֹמֶר, וְאֵין דְּבָרִים בְּלִי, נִשְׁמָע קוֹלָם"   כי רק המחשבה עולה למעלה למעלה וגורם התפארות למעלה בעשותו למטה תשובה תפלה וצדקה , שהם צום קול ממון שהם גשמיים וגורמים התפארות כי אין התפארות למעלה רק מדברים גשמיים שאדם המלובש בגוף עושה למטה.

בחינת יעקב – "ויחלום" 
"וַיַּחֲלֹם, וְהִנֵּה סֻלָּם מֻצָּב אַרְצָה, וְרֹאשׁוֹ, מַגִּיעַ הַשָּׁמָיְמָה"  כי עיקר חלומו של בן ישראל הוא יעקב לבוא לידי ראשו מגיע השמיימה. וכמו שכתב הזוה"ק  "ויחלום והנה סלם. סלם ודאי איהי נשמת חיים כרסייא לשם ידו"ד דאיהו היראה והאהבה התורה והמצוה ובה שריא והאי כרסייא מנה גזורות כל נשמתין דישראל ואיהי דיוקנא על רישא דב"נ". 

כי כל מחשבתו היא לעלות את מחשבותיו ורצונותיו לקדושה בחינת כסא לשכינה הקדושה, ע"י חיבור נשמתו לנשמת כל ישראל וזוהי ההתפארות שיש בשמים כשעושה כך. וממשיך הזוה"ק ואומר "והנה מלאכי אלקים עולים ויורדים בו. אלין הבלים דסלקין ונפקין בגופא בהאי סלם איהו חד שביעאה דכלא ואיהו מצב ארצה תרין וראשו מגיע השמימה תלת. והנה מלאכי אלקים עולים תרי. ויורדים תרי אינון לקבל ד' רוחות והשמים והארץ" כי אז כשעושה זאת כל העולמות עולים ומושכים שפע גדול והארות של ברכה ואורה מלמטה למעלה וממעלה למטה. 

ואין לך פאר גדול מכך בו הקב"ה מקיים את תורתו שאמר בה "וַיֹּאמֶר לִי, עַבְדִּי-אָתָּה--יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר-בְּךָ אֶתְפָּאָר"  ועל כן אמרה התורה "והנה מלאכי אלהים עולים ויורדים בו" רומז לפעולה היוצאת מעשיית האדם אשר גורם התפארות למעלה, מלאכי הדינים עולים לקטרג ונמצאים יורדים כשהם מלאים שפע טוב, כי הגבורות כשהם עולים למעלה נמתקים בגבורות הקדושות של החסד האלהי באור א"ס ב"ה. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל זה סוד הנאמר "עָלָה אֱלֹהִים, בִּתְרוּעָה יְהוָה, בְּקוֹל שׁוֹפָר"  היינו, בהיותו מרומם את כל הבריאה ע"י ההתפארות שעושה כאן ומשפיע למעלה מתקן את כל בחינות ארמ"ע   נמתקים גם הגבורות והדינים שעליו. על כן נקט הפסוק תחילה "עלה אלהים" היינו מידת הדין אך בקול "שופר" היינו מלשון "שפרו מעשיכם" "הוי"ה בקו"ל" הוא גימטרייה "סולם" כנ"ל. 
התלהבות צריכה התמדה 
ואמר לי האדמו"ר בשם חידושי הרי"מ וז"ל : "ויחלום והנה סולם" ידוע שהאדם בתחילת עבודתו מתלהב לבו בקרבו בחושבו שע"י מתנהגים כל העולמות אם הוא עובד ה' מתעלים על ידו כל העולמות עליונים . ובזה לבו הולך וחזק בעבודתו ואחר כך כשכבר חזק בעבודתו אז אין חושב כלל רק להשם יתברך , והשם יתברך יתענג בו, שהוא יהא מרכבה לשכינה, זהו "ויחלום" לשון חוזק כמו "ותחלימנו ותחיינו".

דהיינו שיחזק עבודת ה' בלבו שיהא חזק בעבודתו דהיינו בעת התחלתו בעבודתו שצריך חיזוק, החיזוק הוא על ידי זה "והנה סולם מוצב ארצה" שהוא מוצב ארצה - אדם בעולם הזה "וראשו מגיע השמימה" - שעבודתו מגיע למעלה "והנה מלאכי אלוקים עולים ויורדים בו" שמלאכי מעלה מתעלים על ידו, זהו "בו" - על ידי האדם, ולהיפך חס ושלום גורם ירידה כמאמר חכמינו ז"ל "משחרב ביהמ"ק מתמעט פמליא של מעלה" כביכול, אמנם אחר כך שכבר חזק בעבודתו אזי יחשוב "והנה ה' נצב עליו" הוא על ידי עבודתו שיהא מרכבה לשכינה. [עכ"ל] 

בברכת 

"וְיַעֲקֹב, הָלַךְ לְדַרְכּוֹ; וַיִּפְגְּעוּ-בוֹ, מַלְאֲכֵי אֱלֹהִים וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב כַּאֲשֶׁר רָאָם, מַחֲנֵה אֱלֹהִים זֶה " 

הצב"י נועם בן צבי משה הלוי