"יש לנו אב זקן" \ לפרשת ויגש
 
"וְאֶת-יְהוּדָה שָׁלַח לְפָנָיו, אֶל-יוֹסֵף, לְהוֹרֹת לְפָנָיו, גֹּשְׁנָה"  פירש רש"י  ששלח לפניו לפנות לו מקום. 

כל יהודי הוא שליח
הנה יש לדקדק הלא מסתמא יוסף שידע כי אביו מגיע אליו הכין מקום פנוי ונכבד עבורו , ומדוע הוצרך לשלוח את יהודה לפנות לו מקום? 
אמר האדמו"ר זצ"ל כי יש לפרש שאלה זו בדרך רמז שכל כוונתו הייתה לפנות דרך אל עם ישראל שעתידים להיות בגלות וזה כוונת המילה "ואת" היינו מאות אל"ף ועד אות "תי"ו" היינו מדבר קטן עד גדול שיקרה להם בגלות הזאת, וידוע כי יהוד"ה הוא שם הוי"ה ב"ה שלח לפני עמ"י , כלומר שירד לפניהם ויהיה עימם בגלות על דרך הכתוב "בְּכָל-צָרָתָם לו צָר"  וזו הייתה תפילת יעקב תמיד לפני הקב"ה וזו כוונת רש"י כשאמר "לפנות לו מקום" פירוש לפנות מקום לעמ"י שיהיה להם יכולת להיות בגלות ע"י שהקב"ה יהיה איתם. [ודפח"ח]. 

והנה בשום על לב "יהודה" הוא שם הוי"ה בהוב"ש ואות ד' מרמזת על ארבע רוחות השמים, בבחינת "לית אתר פנוי מיניה"   ובידוע כי השם יהודה הוא בחינת הודאה והודיה כנאמר "וַתֹּאמֶר הַפַּעַם אוֹדֶה אֶת-יְהוָה"  ומצינו בתרגום יונתן בן עוזיאל  "יהודה אנת אודתא על עובדא דתמר", אתה יהודה כי אתה מודה. "בגין כך לך יהודון אחך", איפה יודו לך אחיך? "ויתקרון יהודאין על שמך". יודוך אחיך הכוונה שאנחנו לא נקראים 'יוספים' אלא יהודים. הדוגמא שלנו תהיה יוסף הצדיק, אבל כוחנו תהיה הידיעה שגם כשאין כוח , אנחנו מתמנים להיות שליחים. 

אני אחראי על בנימין, אני צריך לקבל עליו ערבות "ואת ערבתם תקח" , והערבות הזו לא תיפסק. איפה מתחילה השליחות? ליוסף יש כוח אדיר מידת היסוד, אבל אצל יהודה זה מלכות. לכן יוסף הוא יוסף הצדיק. שני אחים ערבים על בנימין בעצם, אבל כל אחד ערב אחרת. וע"כ כל אחד ואחד יבין וידע כי עליו ממש מוטלת השליחות לגשת אל הקב"ה וליקרב אליו באופן ישיר וללא סייג ופחד, כי אוהב ה' את אוהביו ודורשיו כנאמר  "וְיִבְטְחוּ בְךָ, יוֹדְעֵי שְׁמֶךָ כִּי לֹא-עָזַבְתָּ דֹרְשֶׁיךָ יְהוָה"  

ויגש אליו יהודה –  עצה בלב איש
מצאנו פסוק במשלי  "מַיִם עֲמֻקִּים, עֵצָה בְלֶב-אִישׁ וְאִישׁ תְּבוּנָה יִדְלֶנָּה" והמשיל זאת המדרש  "משל לבאר עמוקה מלאה צונן והיו מימיה צוננין ויפין ולא הייתה ברייה יכולה לשתות הימנה בא אחד וקשר חבל בחבל ונימה בנימה משיחה במשיחה ודלה הימנה ושתה התחילו הכל דולין הימנה ושותין, כך לא זז יהודה משיב ליוסף דבר על דבר עד שעמד על לבו" [עכ"ל] 

בזוה"ק  דרשו פסוק זה באופן אחר: 'מים עמוקים עצה בלב איש' דא יהודה בשעתא דאתקריב לגביה דיוסף על עסקא דבנימין ו'איש תבונות ידלנה' דא יוסף. וכתב ה"שם משמואל"  על דרשת הזוה"ק לכאורה צריכה להיות הפוכה ש"עצה בלב איש" זה יוסף ו"איש תבונות ידלנה" זה יהודה כמו שדרשו במדרש ? 

אלא שהכל הוא עניין של מבט. המדרש מדבר מנקודת מבטו של יהודה הרואה שיש משהו מיוחד במה שעבר עליהם במצרים. הוא לא מבין את התנהגות השליט המצרי כלפיהם ואת יחסו אליהם פעם בסבר פנים יפות ופעם מערים עליהם קשיים, ובפרט דרישותיו בעניין גביע הכסף שנמצא באמתחת בנימין. לכן, מחליט יהודה לומר לאיש שלפניו את מחשבותיו כפי ראייתו אותו מתחילתו ולראות באיזה חלק של השיחה ישתנו פניו של השליט הזה , וכך לדלות את אשר בלב האיש העומד מולו. 

ואילו הזוה"ק מדבר מנקודת מבטו של יוסף. יוסף רוצה לגלות את אשר חשים אחיו בליבם, הוא פועל באופן כזה שיביא אותם למסירות נפש על בנימין. הוא גורם לכך שהם יהיו ערבים זה לזה.
לפי הזוה"ק "'מים עמוקים עצה בלב איש' - זה יהודה", כלומר, המים הם עמוקים אפילו מתפיסתו של יהודה. יהודה לא מבין עד כמה עמוקים הם דבריו "כִּי עַבְדְּךָ עָרַב אֶת-הַנַּעַר" , וכך הוא מחזיר את האחדות למשפחתו של יעקב , ומכפר על מעשה האחים ליוסף שהוציאוהו לכאורה ממשפחת הסגולה. הזוה"ק מלמדנו שהמים, היינו המציאות היומיומית,הם עמוקים מיכולת שכלנו ותפיסתנו. ורק איש שיש בו תבונות הוא ורק הוא דולה ממעמקי המים ומוליך את כל המציאות אל מטרתה.

עזות דקדושה 
אנו כיום מצויים בבחינת "מים עמוקים", ולכן הקב"ה מנסה אותנו בניסיונות קשים ע"מ שנוציא מן הכוח אל הפועל את התכונות הנדרשות להבאת גאולה לעולם. וכיוסף הצדיק בארץ מצרים השי"ת מוליך אותנו בדרך הגורמת לנו להביא לידי ביטוי את אשר אנו צרכים בדור הזה.
ואמר המגיד ממעזריטש זצ"ל כשאדם מתפלל לה' ומבקש שימלא את צרכיו הגשמיים, יהיה עיקר כוונתו שימלא הקב"ה את בקשתו למענו יתברך, שתימשך ברכה והשפעה לחלק הבורא הנמצא בו. תפילה כזו מתקבלת ואין מי שמקטרג עליה, היות וכוונת המתפלל היא לשם-שמים. 
וזה שרמז הכתוב: "ויגש אליו יהודה" - כשיהודי מלשון "יהודה" ניגש אל ה' ועומד לפניו בתפילה,
"ויאמר בי אדוני" - עליו לכוון שיש בתוכו בחינה הקרויה "בי" שהוא חלק מ"אדוני": היינו הנפש האלוקית שהיא "חלק אלוה ממעל", ובעבורה הוא מבקש ומתפלל. ומפני זה,"ואל ייחר אפך בעבדך" - ולא יהיה מי שיקטרג על תפילתו. [ודפח"ח] 

תלמוד ומעשה 
אמר האדמו"ר זצ"ל שיוסף מסמל את לימוד התורה, היינו "תלמוד". ויהודה – מסמל את קיומה, בחינת "מעשה". וזה סוד הנאמר "ויגש אליו יהודה" - יהודה היינו "מעשה" ניגש אל יוסף בחינת "תלמוד" ע"מ לקבל השפעה ממנו, שהרי תלמוד גדול ממעשה, כמאמר רז"ל  "גדול תלמוד, שמביא לידי מעשה", וע"י פעולה זו "ויאמר בי אדוני" - ימשך אלי השפעת יוסף. 

ובפרט, כשיש עבודת בירורים, התלמוד הוא הגדול., אבל לעתיד לבוא, בביאת המשיח, לאחר שנגמרה בשלמות עבודת הבירורים, תתגלה מעלת המעשה ויהיה המעשה גדול, בבחינת "סוף מעשה במחשבה תחילה". והוא סוד הבנת עניין מלך המשיח שיהיה משבט יהודה דווקא ולא משבט יוסף. [ודפח"ח]

הודאה וביטול 
והנה ראית שיהודה - לשון הודאה וביטול, וזה בא ללמדנו שכל אדם שמשים עצמו בבחינת "עובד ה' בגופו". כלומר שהוא עובד את בוראו על-ידי ביטול גופו וחומריותו; עבודת הבירורים שלו היא בדרך "התלבשות" במתברר - "העלאה" מלמטה למעלה. ואילו יוסף – הוא בחינת אדם "עובד ה' בנשמתו", באופן שלמעלה מהתלבשות בגוף. היינו שעבודתו בדבקות וייחוד בשי"ת; ועבודתו היא בדרך של "גילוי אור" ו"המשכה" מלמעלה למטה, ולא בדרך התלבשות בדבר המתברר. 

המשמעות העמוקה ב"ויגש" של "יהודה" אל "יוסף" היא בכדי העלאת בחינתו של יהודה והכללתו בבחינת יוסף. כלומר, שניצוצות הקדושה שהתבררו באופן של "מלמטה למעלה" בדרך של "התלבשות" יעברו הניצוצות בחינה של "בירור שני" באופן של "מלמעלה למטה" בחינת "גילוי אור". וזה כוונת המדרש  "אין לשון וייגש אלא לשון שלום": היות ובירור בדרך "התלבשות" מחייב מאבק עם המתברר. אבל, בירור בדרך של "גילוי אור" הוא בדרך של שלום השקט ובטח, כי בהיגלות האור האלוהי מתברר המתברר בדרך ממילא.

דרכי ההתקשרות לצדי"ק 
"ויגש אליו יהודה" - כשיהודי ניגש אל "יוסף הצדיק" לקבל ברכתו, "ויאמר בי אדוני" - תחילה הוא צריך לבקש שתיכנס בו השפעתו הרוחנית של הצדיק, דבר שמביא לקירוב וייחוד בינו לבין הצדיק. ולאחר מכן, "ידבר נא עבדך דבר" - הוא מבקש ברכה לעצמו בענייניו הפרטיים. אבל, גם לאחר קירבה כזו , עדיין הוא ודאי מרגיש את מיעוט ערכו לגבי הצדיק. לכן הוא חייב להמשיך, "ואל ייחר אפך בעבדך" - על שהוא מבזבז את זמנו של הצדיק ומטרידו בענייני העוה"ז שהם בבחינת חסרי ערך לגבי הצדיק, וזה מתוך הידיעה "כי כמוך כפרעה" - "פרעה" היינו מידת מלכותו יתברך  וצדיקים דומים לבוראם; וכשם שהשי"ת הוא תכלית הטוב והחסד והוא סובל את כל בריותיו, כך הצדיק כל תכליתו ומגמתו להטיב לבאים אליו לקרבם לשי"ת וממילא להביאם לחיי העולם הבא. 
בברכת "וַיִּפְרוּ וַיִּרְבּוּ מְאֹד"  בתומ"צ 
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי