והייתם לי סגולה / לפרשת יתרו
"וְעַתָּה, אִם-שָׁמוֹעַ תִּשְׁמְעוּ בְּקֹלִי, וּשְׁמַרְתֶּם, אֶת-בְּרִיתִי וִהְיִיתֶם לִי סְגֻלָּה מִכָּל-הָעַמִּים, כִּי-לִי כָּל-הָאָרֶץ" 

ואמר האדמו"ר זצ"ל לפי הלשון היה לתורה לומר "אם שמוע תשמעו לדברי או למצוותי"? 
אלא שהעניין בזה על דרך מאמר חז"ל "לא יאמר אדם בליבו אעבור על אחת מכל ממצוות האמורות בתורה ואהיה י"ש וכו'" שהרי ידוע כי כל התורה נאמרה בדיבור אחד, היינו שאין שום חלוקה במצוותיה אלא "בדיבור אחד נאמרו" ואם האדם דבוק ח"ו לעבירה אחת, הוא מופרש מכל התורה. לכן המקבל עליו עומ"ש מחויב לקבל על עצמו כל מיני גדרים וסייגים. 

והוא שאמר הכתוב "וַיִּשְׁמַע יִתְרוֹ כֹהֵן מִדְיָן, חֹתֵן מֹשֶׁה, אֵת כָּל-אֲשֶׁר עָשָׂה אֱלֹהִים לְמֹשֶׁה, וּלְיִשְׂרָאֵל עַמּוֹ כִּי-הוֹצִיא יְהוָה אֶת-יִשְׂרָאֵל, מִמִּצְרָיִם" היינו ששמע שעל מנת להיות דבוק בשכינה הקדושה ובתורת האמת, צריך להיות בבחינת "חתן משה" כיחידה אחת בבחינת חתן שם ה', כי כל אשר נעשה למשה ולישראל ובפרט ניסי מצרים היו על מנת שיקיימו את התורה כולה ללא הפרד, ועל כן אמר [שם] "עַתָּה יָדַעְתִּי, כִּי-גָדוֹל יְהוָה מִכָּל-הָאֱלֹהִים" שכל דבריו נאמרו בדיבור אחד שהוא אחד ושמו אחד  [ודפח"ח] 

קול ודבור – כלל ופרט
ידוע כי הקול הוא בבחינת כלל, והדיבור הוא בחינת פרט, היינו, שנחלק הקו"ל לה' מוצאות הפה [אחה"ע – גיכ"ק – דטלנת – זסשרץ – בומ"ף] כי בשעת הדיבור באיזה עניין שמדבר מצטמצם הקול לפרט בעניין המדובר, והוא שאמר "אם שמוע תשמעו בקולי" כלומר, לכלול את עצמכם בתורתי על מנת שלא לצאת ח"ו מאף מצווה אחת מכל מצוות התורה, אז "והייתם לי סגלה  כי לי כל הארץ" [שם]. 

וידוע כי מילת אר"ץ תורה על "רצון" היינו שכל הרצונות שייכים לה' יתברך, ואין צורך ומקום לשום רצון זר שאינו בא לבחינת "עושי רצונך" בעולם כלל, כי הכל צריך שיהיה לכבודו יתברך. 
ולמדנו, כי שם "אל שדי" מאיר בעולם הבריאה. והטעם, כי עולם הבריאה הוא העולם השלישי [מלמעלה למטה] ובו קדושה משולשת, על כן מאיר שם "אל שדי" 

ובשער הפסוקים בפרשת בראשית, נקרא משה שהוא מספר "אל שדי", על כן נאמר בו "וַתֵּרֶא אֹתוֹ כִּי-טוֹב הוּא", ולכן ניתנה תורה על ידו. היות והתורה נתנה לנו מעולם הבריאה. 
ואמרו רז"ל, נשמות ישראל חצובים מתחת כסא הכבוד [שהוא עולם הבריאה], והוא סוד הנאמר  "ברוך אלהינו שבראנו לכבודו", ולכן אם ישראל יהיו שלמים בעבודה, שיהיה להם בעבודת השי"ת אהבה בכוונה, אהבה בדבור, אהבה במעשה, אז יאיר בהם שם "אל שדי", ועל כן אמרה התורה "והייתם לי סגולה", כי מילת "סגלה" באה מבחינת "הסגו"ל" נקודת החסד והוא משולש בשלש נקודות: 

וכבר אמרנו ששלמות עבודת הי"ת היא בשלשה דרכי אהבה [כנ"ל] וג' דרכים אלו רמוזים באותיות שלפני שם "הוי"ה" שהם כוז"ו שגימטרייה שלהם היא ג"פ אהבה. והוא סוד הנאמר לאברהם "אֲנִי-אֵל שַׁדַּי", משום שהוא שם קדוש המאיר בעולם הבריאה, לכן "הִתְהַלֵּךְ לְפָנַי" כלומר הבט במה שנרמז לך באותיות שהם לפני שמי, [שם כוז"ו] שהם גימטרייה של ג"פ אהבה, וע"י כך "וֶהְיֵה תָמִים" מאותה הארת "אל שדי"".
ואנחנו שחייבים ורוצים ומשתוקקים לעבוד את השי"ת ולקיים את כל מצוותיו בשלשת דרכי האהבה [כונה דבור ומעשה], צריכים לדעת כיצד לבוא לידי מדרגה זו שבה יאיר לנו שם "אל שדי" בכוונה דיבור ומעשה שלנו.  

ארבע דרגות בשמיעה  
א.	יש מי שומע והפסיד. 
ב.	ויש שומע ונשכר.
ג.	ויש לא שומע ונשכר.
ד.	ויש לא שומע והפסיד.
יש שומע והפסיד – הוא אדם הראשון, שנאמר בו "ולאדם אמר כי שמעת לקול אשתך" ומה הפסיד? שנאמר "כי עפר אתה ואל עפר תשוב"
 שומע ונשכר - זה אברהם אבינו, שנאמר לו: "כל אשר תאמר אליך שרה שמע בקולה" ומה נשכר? שנאמר לו: "כי ביצחק יקרא לך זרע". 
לא שומע ונשכר - זה יוסף, שנאמר "ולא שמע אליה לשכב אצלה להיות עמה".  ומה נשכר? "ויוסף הוא השליט על הארץ" 
לא שומע והפסיד - אלו ישראל, שנאמר: "ולוא שמעו אלי ולא הטו את אזנם"  ומה הפסידו? "אשר למות למות, ואשר לחרב לחרב", ונאמר: "אם תאבו ושמעתם, טוב הארץ תאכלו" 

והייתם לי סגלה – עסק התורה והמצוות
 
אמר האדמו"ר זצ"ל, אם רוצה האדם להגיע לאהבת ה', ולזכות שיאיר בו שם "אל שד"י" [הנ"ל] יש לו סגולה שהיא בדוקה ומנוסה, והיא העסק בתומ"צ. משום שהאור המצוי בתוכה מחזירה אותו למוטב, והאור הזה נותן לאדם להרגיש את חומרת המצב של הפירוד מהקב"ה. 

והנה כשהאדם מכוון [לאט לאט] להשיג מאור התורה, מתרקם אצלו ההבנה שהי"ת הוא "הטוב והמטיב"  אולם על מנת לזכות בכך, [וזה לא דבר של מה בכך] צריך שתהיה התאמצות ויגיעה גדולה, ולהאמין ב"למעלה מהדעת" שה' מתנהג עם הברואים בעין טובה ובבחינת טוב כנאמר 
"אִם-יִגְאָלֵךְ טוֹב יִגְאָל" כי הכוונה היא לקב"ה, ולא יעמיד את עצמו בבחינה "עֵינַיִם לָהֶם, וְלֹא יִרְאוּ" .

והדרך לכך כקביעתו של חבקוק הנביא "וְצַדִּיק, בֶּאֱמוּנָתוֹ יִחְיֶה" היינו, שהאדם צריך לרכז את כל עבודתו על נקודה אחת, היינו "כלל" שהיא בחינת אמונה בה' יתברך, ויתפלל על כך שה' יעזור לו שיהיה בידו ללכת באמונה "למעלה מהדעת" ויש סגולה באמונה, שעל ידה לא מסכים האדם להפריד בינו לבין קונו, ומחבר את עצמו בכל דבר היינו, בכלל [קול] ופרט [דיבור] לה' יתברך. וזה סוד יחוד שני השמות הוי"ה ואדנ"י שהם יחוד זו"ן . [היינו יאהדונה"י]. 

והוא שאמרה התורה בתחילת הפרשה "וַיִּשְׁמַע יִתְרוֹ" כי ע"י הודאת יתרו כשאמרר "עתה ידעתי כי גדול ה' מכל אלקים" כדין אסתלק ואתייקר קוב"ה ביקריה עילא ותתא ולבתר יהיב אורייתא" 
ומה שמע יתרו ? אומרים חז"ל קריעת ים סוף שמע ובא. 

ואמר האדמו"ר זצ"ל, "וכי יתרו שמע וכל עלמא לא שמעו, והא כתיב (שמות טו יד) "שמעו עמים ירגזון", אלא כל עלמא שמעו ולא אתברו, והאי שמע ואתבר" כי כמו שאמרנו יש מי ששומע ומפסיד ויש מי שנשכר. 

ויתרו, שמע ויצא נשכר כי היה מכיר ויודע בכל ע"ז שבעולם, ועמד והבהיר בדעתו כי "גדול ה' מכל האלהים" היינו שהנהגת החסד [הוי"ה] הוא בכל מכל כל גם כאשר נראה בעיני בשר כי מתוחה הנהגת "אלהים" [הטבע] והכל מאיתו יתברך, בחינת "מָה רַב-טוּבְךָ,אֲשֶׁר-צָפַנְתָּ לִּירֵאֶיךָ"  
על כן זכה ו"יתר פרשה על שמו" בתורה כי רק מי שיודע לומר "עתה ידעתי" היינו בכל עת ורגע, שזו בחינת "עתה" [עכשיו] הווה ממש, "כי גדול ה'" זוכה להארת התורה ולחסדי ה' בגלוי ממש.

חִזְקוּ, וְיַאֲמֵץ לְבַבְכֶם כָּל-הַמְיַחֲלִים, לַיהוָה
הצב"י נועם בן צבי משה הלוי